Ян Лари
Необикновените приключения на Карик и Валя

Превод от руски: Веселина Ганева, 1971

chitanka.info

Първа глава

Неприятен разговор с бабата. Майката се безпокои. Джек тръгва по пресни следи. Чудното откритие в кабинета на професор Енотов. Тайнственото изчезване на Иван Гермогенович

Майката постла масата с голяма бяла покривка. Бабата нареди чинии, ножове, вилици и лъжици.

— Обяд е вече — сърдито каза бабата, — а децата още ги няма. И къде са, не мога да разбера… Когато бях малка…

— Ох — каза майката, — те дори не са закусили. — Тя се приближи до отворения прозорец, наведе се и завика:

— Карик! Валя!

— Как не — измърмори бабата, — тичат! Тичат презглава! Ти си викаш, а те сигурно играят на „дама“. Ти ги чакаш за обяд, а те може би се нуждаят от „бърза помощ“.

— Каква „дама“? Каква „бърза помощ“? — изплашено попита майката.

— Такава — каза бабата.

Тя извади от джоба на престилката си кълбо прежда, куки и недоплетен чорап. Лъскавите куки заподскачаха в ръцете й, теглейки от кълбото къдрава нишка. — Такава помощ — въздъхна бабата, — каквато викаха вчера за Валерик.

— Какъв Валерик?

— Как какъв… Един немирник имаме в двора… синът на домоуправителя! И какво, мислиш, наумил? Намерил някъде стар чадър, направил от него парашут и взел, че скочил от балкона на втория етаж като парашутист.

— И?

— И нищо! Закачил си гащите на водосточната тръба и увиснал надолу с главата. Така вися половин час, докато пристигна „бърза помощ“. Лекарят се разсърди. Трябва — казва — пожарната команда да викате в такива случаи, а не „бърза помощ“. Но все пак го откачиха от тръбата… И какво, мислиш? Смее се. Аз — казва — поставих рекорд, направих най-дългия забавен скок. Ето какви немирници са сега!… Когато аз бях малка…

— Ох — каза майката, — но къде са наистина?…

— Има един Антей в двора! Първо построи с децата метро, след това изобрети подводница. Разбира се… метрото се срина и ги затрупа. Добре че портиерът забелязал това навреме, та ги отрина, иначе всичките щяха да загинат. И какво, мислиш, че се укротиха? Ами! Дори и не помислиха! Сковаха от бъчви и сандъци подводница и всички щяха да се изподавят, но за тяхно щастие наблизо минавал милиционер и, слава богу, измъкнал ги криво-ляво. И мислиш, че това е краят?… Пфу! — плю сърдито бабата. — Ужасни немирници: още неизсъхнали, и веднага измислили космически полет. Наведат брезата до земята, вкопчат се двама, а всички останали…

— Стига, стига — замаха ръце майката, — стига! Не искам да слушам!

Тя отново отиде до прозореца и завика:

— Карик! Валя!

— Когато бях малка… — каза бабата.

Майката махна с ръка и без да я слуша, се надвеси над прозореца.

— Ка-а-рик! Ва-а-ля! Идвайте да обяд-ва-а-ме! На двора измяука котка.

— Аз си знаех — каза бабата. — Знаех си!

— Карик! Валя! — отново извика майката, после се обърна бързо към бабата и попита: — Те не ви ли казаха къде отиват?

Бабата сърдито сви устни.

— Когато бях малка — рече тя, — винаги казвах къде отивам, а сега децата правят, каквото си искат. Ако искат — тръгват към Северния полюс, а понякога и към Южния… Или например, предаваха неотдавна по радиото…

— Какво, какво предаваха? — припряно попита майката.

— Ами нищо! Удавило се някакво момче! За него предаваха.

Майката трепна.

— Не — каза тя. — Това… това е глупост! Карик и Валя никога не биха отишли да се къпят!

— Не знам, не знам! — поклати глава бабата. — Дали се къпят или не, не настоявам, но ето, отдавна е време за обяд, а тях все още ги няма. Къде са? Сутринта хукнаха навън, без дори да са закусили.

Майката изтри лицето си с ръка. Без да каже нито дума, тя бързо излезе от столовата.

— Когато бях малка… — въздъхна бабата. Но какво е правила бабата, когато е била малка, майката не можа да научи: тя вече стоеше сред двора и примигвайки срещу слънцето, се оглеждаше.

Посред двора върху жълтата пясъчна купчинка тя видя зелената лопатка на Валя, а до нея избелялата тюбетейка[1] на Карик. И до тях, изпънала и четирите си крака, се приличаше на слънчице червеникавата дебела котка Анюта. Тя лениво примижаваше и така протягаше краката си, като че искаше да ги подари на майката.

— Къде са те, Анюта?

Котката сладко се прозя, погледна майката с едно око и мързеливо се изтегна по гръб.

— Но къде са, къде пропаднаха? — мърмореше майката.

Тя тръгна из двора, надникна в пералнята и дори в тъмните прозорци на мазето, където стоварваха дървата.

Децата никъде ги нямаше.

— Ка-а-рик! — още веднъж извика майката.

Никой не отговори.

— Ва-а-ля! — завика майката.

„Ав-ав-гав-гав-гау-у“ — изви някой съвсем близо. Вратата на страничния вход силно се затръшна. В двора, мъкнейки след себе си дрънчащ синджир, изскочи голямо овчарско куче с остра муцуна.

Дебелата котка Анюта с един скок отлетя върху купчината дърва.

„Тссс! — изсъска тя, вдигайки лапата си. — Моля без ш-ш-шум!“

Кучето сърдито джафна на Анюта, с един скок се озова върху пясъка и започна да се търкаля, вдигайки гъсти облаци прах. След това скочи, отърси се и със силен лай се хвърли върху майката. Майката отскочи встрани.

— Циба! Махай се! — замаха тя ръце.

— Джек! Мирно! — чу се от входа силен глас. Клатушкайки се, на двора излезе дебел човек със сандали на бос крак и със запалена цигара в ръка. Това беше фотографът Шмидт от четвъртия етаж.

— Джек, ти какви ги вършиш, а? — строго попита дебелият и заплаши кучето с пръст.

Джек виновно замаха опашка.

— Ама че си глупав! — засмя се фотографът.

Прозявайки се престорено, Джек се приближи до стопанина си, клекна до него и като дрънчеше със синджира, старателно се почеса по врата с крак.

— Временцето днес е хубаво — усмихна се приветливо дебеланът на майката. — Няма ли да отидете на вилата? Сега е тъкмо за гъби и за риба.

Майката погледна дебелана, после кучето и недоволно каза:

— Другарю Шмидт, пак сте го пуснали без намордник. А то е същински вълк. Дебне само да захапе някого.

— Вие за Джек ли говорите? — учуди се дебеланът. — Какво приказвате! Моят Джек и дете не би докоснал. Той е кротък като агне. Искате ли да го помилвате?

Майката махна с ръка.

— До кучета ли ми е сега. В къщи обедът изстива, не съм разтребила, а на всичко отгоре не мога да намеря и децата… Къде се дянаха, не знам. Ка-а-рик! Ва-а-ля! — отново завика тя.

— А вие помилвайте Джек, помолете го, кажете му: „Е, Джек, намери по-скоро Карик и Валя“… — и той мигновено ще ги намери.

Шмидт се наведе над кучето и го помилва по врата.

— Ще ги намериш ли, Джек?

Джек тихо изскимтя, подскочи неочаквано и близна фотографа по устата. Дебеланът се отдръпна, плю гнусливо и изтри устните си с ръкав. Майката се засмя.

— Не се смейте — важно каза Шмидт. — Това е куче търсач. То върви по следите на човека, както влакът по релсите. Искате ли да ви докажа?

— Аз ви вярвам — каза майката, — вярвам и без доказателства.

— Не, не, разрешете — развълнува се дебеланът. — Щом аз го казвам, значи е така. Само ми дайте някаква вещ на Карик или на Валя… играчка… ризка… тюбетейка… без значение какво.

Майката сви рамене, но все пак се наведе, вдигна тюбетейката и я подаде на Шмидт.

— Прекрасно! Великолепно! Много добре! — каза дебеланът и пъхна под носа на кучето шапката на Карик.

— Е, Джек — високо каза той, — покажи как работиш! Търси! Търси, кученцето ми!

Джек изскимтя, наведе глава към земята, опъна опашка и затича из двора, правейки широки кръгове. След него бодро подтичваше фотографът.

До купчината дърва Джек се изправи, изведнъж подскочи и застана на задните си лапи, а предните постави върху дървата. Носът му се срещна с муцуната на Анюта.

„Ррр-ра-ззз-къ-свам те!“ — изръмжа Джек.

Котката скочи, изви се в дъга, светна със зелените си очи и засъска като змия: „Мене ли? Да имаш-ш-ш да взема-ш-ш!“

Джек се опита да я хване за опашката. Котката настръхна и му лепна такава плесница, че бедното куче заскимтя от болка и яд, но веднага се опомни и със страшен лай се хвърли върху Анюта. Котката засъска още по-силно, вдигна лапата си и завика на своя котешки език: „Марш-ш-ш! Ще те ш-ш-шибна!“

— Хайде, хайде, Джек, стига — сърдито каза фотографът. — Не се отвличай! — И той така силно дръпна синджира, че кучето седна на задните си лапи.

— Сега търси!

Джек сърдито джафна на котката и побягна нататък. Той обиколи целия двор, спря се пред водосточната тръба и шумно поемайки въздух, погледна стопанина си.

— Ясно! Всичко ми е ясно, Джек! — поклати глава фотографът. — Ти искаш да ми кажеш, че те са седели тук и навярно са си играли с Анюта? Великолепно! Но къде са отишли после? Трябва да търсиш, Джек! Е? Търси, търси, кучето ми!

Джек се замята, завъртя се като пумпал, задраска с лапи земята под тръбата и после със силен лай побягна към главния вход.

— Аха, аха, виждате ли? — извика Шмидт. — То вече попадна на следа.

Тътрейки сандалите си и подтичвайки, фотографът последва кучето.

— Ако намерите децата, изпратете ги в къщи! — извика майката.

„Сигурно са в съседния двор“ — помисли тя и без да обръща повече внимание на Джек и на неговия стопанин, излезе от двора.

* * *

Джек силно дърпаше синджира и мъкнеше дебелана нагоре по стълбата.

— По-полека, по-полека! — пъшкаше дебеланът и едва успяваше след кучето.

На площадката на петия етаж Джек за секунда се спря, погледна стопанина си, след това рязко излая и се хвърли към вратата, облицована с мушама и кече. На вратата имаше закована бяла емайлирана табелка с надпис:

ПРОФЕСОР ИВАН ГЕРМОГЕНОВИЧ ЕНОТОВ

По-долу беше забодена бележка:

Звънецът не работи. Моля, чукайте.

Джек квичеше и подскачаше, драскаше с ноктите си мушамата на вратата.

— Мирно, Джек! — извика дебеланът. — Молят ни да чукаме, а не да квичим.

Фотографът Шмидт приглади с ръка косата си, изтри грижливо потното си лице с носна кърпа и после внимателно почука на вратата.

Зад вратата се чуха шляпане, стъпки. Ключалката щракна.

Вратата се открехна. В процепа се показа лице с рошави бели вежди и жълто-бяла брада.

— При мене ли идвате?

— Извинете, професоре — смутено проговори фотографът, — исках само да ви попитам… Но преди да успее да попита, Джек изтръгна от ръцете му повода и се шмугна в апартамента, като едва не събори професора.

— Назад! Джек! Чиба! — завика Шмидт.

Но Джек дрънчеше вече със синджира някъде в дъното на коридора.

— Извинете, професоре, Джек е много млад… Позволете ми да вляза. Сега ще го измъкна навън.

— Да, да… разбира се — разсеяно каза професорът и даде път на Шмидт. — Влезте, моля! Надявам се, че вашето куче не хапе!

— Много рядко! — успокои го Шмидт. Фотографът прекрачи прага. Затвори вратата след себе си и каза тихо:

— Хиляди извинения! Аз само за момент… При вас, другарю професор, трябва да са децата… Карик и Валя! От втория етаж…

— Моля, моля… Карик и Валя ли? Ами да! Разбира се. Познавам ги. Чудесни деца. Вежливи, любознателни…

— У вас ли са?

— Не! Днес не са идвали.

— Чудно! — промърмори дебеланът. — Джек така сигурно вървеше по следата…

— А може следата да е вчерашна? — вежливо попита професорът.

Но Шмидт не успя да отговори. В една от стаите Джек силно залая и в същия миг нещо задрънча, зазвъня и се затресе, като че на пода беше паднал шкаф или маса със съдове. Професорът трепна.

— Че така кучето ще изпочупи всичко! — плачливо завика той, хвана Шмидт за ръкава и го помъкна след себе си по тъмния коридор.

— Тука! Тука! — мърмореше той, бутайки вратата.

Щом професорът и фотографът прекрачиха прага на стаята, Джек се метна върху гърдите на стопанина, изквича и с лай се хвърли назад. Той обикаляше стаята, влачейки след себе си повода, душеше рафтовете с книги, скачаше върху кожените кресла, въртеше се под масата, хвърляше се безсмислено насам-натам. Върху масата подскачаха и звъняха колби и реторти, люлееха се високи прозрачни чаши, трепереха тънки стъклени тръбички. От силен удар се залюля и светна на слънцето микроскопът.

Професорът едва успя да го хване. Но спасявайки микроскопа, закачи с ръкава си блестящите никелови блюда на някакви сложни везни. Блюдата паднаха, подскочиха и със звън се търкулнаха по жълтия паркет.

— Какво правиш, Джек — обидено проговори фотографът. — Изложи се! Лаеш, но напразно. Е? Къде са децата?…

Джек наклони глава встрани. Наострил уши, той внимателно гледаше стопанина си и се мъчеше да разбере за какво му се карат.

— Срамота е, Джек — осъдително поклати глава фотографът, — а разправят, че си търсач! И то с диплом! Трябва да тичаш след котките, а не да откриваш следи! Хайде сега — в къщи! Извинете великодушно, другарю професор, за безпокойството!

Фотографът неловко се поклони и понечи да тръгне към вратата, но Джек сякаш побесня.

Той хвана със зъби панталона на стопанина си и опирайки се с лапи о хлъзгавия паркет, го задърпа към масата.

— Какво става с тебе? — учуди се дебеланът. Джек скимтеше и отново затича около масата, след това скочи върху канапето, което се намираше пред отворения прозорец. Сложи лапите си на перваза и отсечено залая. Шмидт се разсърди.

— Чиба! Мирно! — извика той и хвана кучето за нашийника, но Джек упорито дръпна глава и отново се хвърли към канапето.

— Нищо не разбирам! — разпери ръце фотографът.

— Навярно зад канапето има мишка — опита се да отгатне професорът. — А може би къшей хляб или кост? Аз често обядвам тук — той се доближи до канапето и го отмести от стената.

— Коричка хляб! — каза професорът.

Джек се хвърли напред. Той се провря между стената и отместеното канапе, завъртя опашка и като че ли взе нещо със зъбите си.

— Хайде, покажи ни какво взе! — извика фотографът.

Джек се дръпна назад, завъртя глава, рязко се обърна към стопанина си и сложи пред краката му разкривено детско сандалче.

Фотографът объркано повъртя находката в ръцете си.

— Като че ли е детска обувка, така да се каже…

— Хм… странно — каза професорът, разглеждайки сандала, — много странно!

Докато разглеждаха сандала, Джек измъкна изпод канапето още три: един като този, който държаха, и два по-малки. Професорът и дебеланът нищо не разбираха. Те ту се споглеждаха, ту гледаха сандалите. Шмидт почука с пръст твърдата подметка на единия от сандалите и, кой знае защо, каза:

— Здрави са! Хубави сандали!

През това време Джек измъкна изпод канапето сини гащета, после още едни гащета и като ги притисна о пода с лапата си, тихо лавна.

— Това пък какво е? — съвсем се обърка професорът.

Той се наведе и протегна ръка към гащетата, но Джек така се озъби, така заръмжа, че професорът бързо отдръпна ръката си.

— Все пак неприятен характер има кучето! — смутено каза той.

— Да, не е много вежливо! — съгласи се фотографът.

Той взе гащетата, изтърси ги внимателно, сгъна ги и ги подаде на професора.

— Моля!

Професорът погледна Джек.

— Не, не, не трябва — каза той. — Аз и така ги виждам… Разбира се… разбира се… Ето… „В“ и „К“. — Валя и Карик! — и той попипа с пръсти белите букви, извезани на гащетата.

Дебеланът изтри с длан потното си лице.

— Имате ли баня? — делово попита той.

— Не — отговори професорът, — нямам баня! Но ако искате да си измиете ръцете, то…

— Не — изпъшка дебеланът, — мога да се измия и в къщи. Помислих си, че са се съблекли и се къпят в банята. Разбирате ли?

— Да, разбирам! — кимна с глава професорът.

— Но къде са се дянали? Голи… без гащета… боси? Нищо не проумявам! — разпери ръце Шмидт.

Той широко разкрачи крака, сложи ръце на гърба си и отпуснал глава, дълго гледа жълтите квадрати на паркета, след това се изправи и каза уверено:

— Нищо! Сега ще ги намерим! Те са тук, професоре! Сигурно се крият! Уверен съм! Моят Джек никога не греши.

Професорът и фотографът обиколиха всички стаи, надзърнаха и в кухнята и дори претърсиха тъмния килер. Джек умърлушено се мъкнеше след тях.

В столовата дебеланът отвори вратите на бюфета, пъхна главата си под масата, а в спалнята потърси с ръце под кревата. Но децата ги нямаше в апартамента.

— Къде ли са се скрили? — мърмореше фотографът.

— Според мен — каза професорът, — те днес не са идвали тук.

— Сигурен ли сте? — замислено попита Шмидт. — Сигурен ли сте, че не са идвали тук? А ти какво мислиш, Джек? Тук ли са или не са тук? Джек лавна.

— Тук ли са?

Джек лавна още веднъж.

— Е тогава търси ги! Търси ги, кучето ми! Джек веднага се развесели. Той се хвърли назад и отново поведе професора и Шмидт към кабинета. Тук той пак скочи върху перваза на прозореца и започна силно да лае и да квичи, като че ли искаше да увери своя стопанин, че децата са излезли от този дом през прозореца. Шмидт се разсърди.

— Ама че глупак, ама че кутре! Да не мислиш, че децата са скочили от петия етаж? Или са излетели като мухи или водни кончета?

— Какво? — въздъхна професорът. — Излетели ли? Какво водно конче?

Фотографът се усмихна.

— Така мисли моят Джек!

Професорът се хвана за главата.

— Какъв ужас! — прошепна той. Фотографът с учудване го погледна и попита:

— Какво ви е? Пийнете вода! Вие така побледняхте.

Той тръгна към масата, където стоеше гарафа с вода, но в тоя момент професорът така изкрещя, като че ли беше стъпил бос върху нажежено желязо.

— Стоп! Стоп! Чакайте!

Уплашеният фотограф замръзна на мястото си. Професорът стремително протегна ръцете си към масата, взе чашата с безцветната течност, поднесе я бързо към очите си и я разгледа срещу светлината. След това припряно измъкна от джоба си голяма лупа с черна кокалена дръжка и извика на Шмидт:

— Не мърдайте! Моля ви се, не мърдайте! И дръжте кучето по-здраво! А още по-добре е да го вземете на ръце. Моля ви!

Изплашеният дебелан погледна в недоумение професора и без да го пита повече за нищо, сграбчи кучето и здраво го притисна към корема си.

„Старецът май полудя“ — помисли си той.

— Стойте така! — извика професорът.

С лупа в ръцете, превит на две, той започна внимателно да оглежда всеки квадрат на пода.

— Дълго ли ще трябва да стоя така, професоре? — плахо попита фотографът, който с тревога следеше странните движения на професора.

— Поставете тука крака си! — извика професорът и посочи с пръст близките квадрати на паркета.

Шмидт неловко премести крака си и така силно притисна към себе си Джек, че той се забъхти в ръцете му и тихо изскимтя.

— Мълчи! — прошепна Шмидт, като следеше със страх професора.

— Сега и другия крак! Поставете го тука!

Дебеланът безропотно се подчини.

Така, стъпка по стъпка, професорът доведе онемелия от учудване фотограф до вратата.

— А сега — каза професорът и отвори вратата, — а сега си вървете, моля ви се!

Вратата се затръшна пред самия носна Шмидт.

Със звън щракна французката ключалка. Дебеланът изпусна от ръцете си Джек и сандалите и хукна надолу по стълбата, като дишаше тежко и непрекъснато се оглеждаше.

Джек лаеше силно и тичаше след него. Така те стигнаха до милицията.

Надвечер в двора влезе кола с червени ивици отстрани. От колата изскочиха няколко милиционери, извикаха портиера и се качиха на петия етаж, — където живееше професор Енотов. Но професора го нямаше в къщи.

На вратата на апартамента му беше забодена с лъскави кабарчета бележка:

Не ме търсете. Безполезно е. Професор И. Г. Енотов

[1] Малка бродирана шапка у някои източни народи, която се поставя върху темето. — Б.р. ↑

Втора глава

Чудната течност. Странното поведение на гащетата и сандалите. Необикновеното превръщане в най-обикновената стая. Приключението върху перваза на прозореца. Карик и Валя се отправят в чудно пътешествие

А ето как стана това.

В навечерието на деня, когато се изгубиха децата, Карик седеше в кабинета на професор Енотов. В такива часове той обичаше да разговаря с Иван Гермогенович.

Кабинетът тъне в полумрак; от тъмните ъгли се проточват дълги черни сенки към тавана; там сякаш се е спотаил някой и гледа светлото петно върху голямата маса. Сините езичета на спиртниците се протягат, трептят и подскачат към опушените дъна на стъклените колби. В колбите нещо ври и клокочи.

През филтрите бавно се прецеждат и звънко падат в бутилката прозрачни капки. Карик е подвил крака на най-голямото кожено кресло. Притиснал брадичката си към масата, той внимателно следи ловките ръце на професора и се старае да не помръдне, да не диша. Професорът работи и си подсвирква, разказва на Карик забавни истории от своето детство, но най-често разказва какво е видял в Африка, Америка и Австралия; и всичко излиза много хубаво.

Ето и сега, запретнал белите ръкави на халата си, той се е навел над масата и бавно, капка по капка, прелива в тесни шишенца гъста, маслена течност. От време на време той хвърля в шишенцата някакви блестящи кристали — тогава в течността се появяват бели като сняг парцали, които кръжат бавно и се спускат към дъното.

След това Иван Гермогенович долива от мензурката нещо синьо, а течността, кой знае защо, става розова. Всичко това, разбира се, е много интересно и Карик е готов да остане край масата до сутринта.

Но изведнъж Иван Гермогенович изтри припряно ръце с кърпата, хвана за гърлото голямата колба и бърже-бърже я загъна в синя хартия.

— Ето — каза той, — накрая мога да се поздравя с успех.

— Готова ли е? — радостно пита Карик.

— Да. Остава само да я обезцветя и… Професорът щракна с пръсти и високо запя:

О, течност — чудо, красота!

Ще правим с тебе чудеса!

Карик, без да иска, се намръщи: макар че професорът пееше много силно, той нямаше слух и затова всички песни пееше на една мелодия, която приличаше на воя на вятъра в комина.

— Ами ако заекът не поиска да пие? — попита Карик.

— Защо да не пие? — професорът сви рамене. — Ще го накараме да пие… но това вече утре… а сега…

Иван Гермогенович погледна часовника си и се разбърза:

— Ай-ай-ай, Карик! Колко се заседяхме! Единадесет часът е… Да… Единадесет часът и две минути…

Карик разбра, че е време да си върви в къщи. Въздъхна, слезе без желание от креслото и попита:

— Утре нали няма да започнете без мене?

— В никакъв случай — поклати глава професорът. — Нали съм ти обещал.

— Мога ли да доведа и Валя?

— Валя ли? Професорът се замисли.

— Е, добре… Ела с Валя.

— Ами ако нищо не стане?

— Ще стане — уверено каза професорът и загаси спиртника.

— И заекът ще се превърне в бълха?

— Не — засмя се професорът. — Заекът ще си остане заек.

— А хората могат ли да стават мънички?

— Защо не?

— Но как така — нерешително каза Карик, — човекът — това е царят на природата… и изведнъж…

— И изведнъж?…

— И изведнъж… той ще стане по-мъничък от муха… Това е…

— Какво?

— Това е неприлично!

— Защо?

— Не знам! Баба казва, че е неприлично. Ние с Валя четохме неотдавна за Гъливер и лилипутите, а баба взе книжката и я скъса. Тя каза, че е неприлично да се изобразяват хората такива мънички. Дори се разсърди. Каза: „Човекът е по-голям от всички животни, затова и всички му се подчиняват“.

— А прилично ли е човек да бъде по-малък от слона?

— Но това е слон!

— Глупости, моето момче; човек е велик не с ръста си, а със своя ум. А умният човек никога няма да помисли: прилично ли е или неприлично да се изпие умаляваща течност и да се отправи в чудния свят на насекомите, за да открие там много неща, които са нужни и полезни за човека. Да, и освен това… Но между впрочем, време е, приятелю мой, да спим.

— Но кажете, Иван Гермогенович…

— Не, не. Повече нищо няма да ти кажа. Стига толкова. Ще отложим разговора си за утре. Прибирай се, приятелю. И аз се уморих, и за тебе е време вече да спиш.

* * *

Цяла нощ Карик се въртя. Присъни му се розов слон, но такъв мъничък, че можеше да се побере в напръстник. Слончето ядеше компот, тичаше около чиниите по масата и беше толкова немирно, че разсипа солта и едва не потъна в горчицата. Карик го извади от буркана с горчица и се зае да го мие внимателно в една паничка, но слончето се дърпаше и го буташе по рамото с хоботчето си. След това скочи върху главата му и проговори с гласа на познато момиче:

— Карик, какво ти е? Защо викаш?

Карик отвори очи. До кревата му, наметната с одеялото, стоеше Валя.

— Аха! Ти вече си се събудила — каза Карик. — Много хубаво. Бърже се обличай!

— Защо?

— Трябва да вървим. Ще идем при Иван Гермогенович. Да знаеш само какво ще стане днеска… Какви чудеса! Какви чудеса!

— Какви?

— Обличай се по-бързо!

— Ще си сложа гащетата и сандалите! — каза Валя и бързо си оправи кревата.

— Обличай, каквото искаш, само по-бързо! Търсейки под кревата сандалите си, Карик разказваше с шепот:

— Да знаеш какво е измислил!…

— Измислил ли?

— Да, Иван Гермогенович е измислил… Такава течност е измислил… розова… разбираш ли?

— Вкусна ли е, а? — попита Валя и си закопча каишката на сандала.

— Много вкусна… Макар че не знам още… Тази течност е за зайци!… Днес той ще им даде да пият от тази течност, а като я изпият, тогава… ох-ох-ох!

— Ах, колко е интересно! — плесна с ръце Валя.

— И знаеш ли какво ще стане с тях?

Валя ококори очи.

— Какво ще стане с тях? — кой знае защо, попита тя с шепот.

— С тях ли?

Карик помисли малко и отговори честно:

— Още е неизвестно ще стане ли нещо с тях или няма, но… Ей сега ще видим… Това са все още само опити. Хайде да тръгваме!

Карик и Валя затвориха след себе си вратата и тихо се промъкнаха през стаята на майка им. Майка им извика нещо, но Карик стисна ръката на Валя, заплаши я с пръст и бързо я задърпа след себе си.

— Мълчи — прошепна той, — че ей сега ще започне: измий си зъбите, облечи се, закуси, не си клати краката под масата… Непременно ще закъснеем!

Претичвайки през двора, те се шмугнаха в главния вход, изтичаха по стълбите и не спряха чак до петия етаж. Карик пръв хвана дръжката на вратата, на която беше закачена бележката с думите:

Звънецът не работи, моля, чукайте.

Карик почука, но никой не отговори. Тогава той натисна дръжката и вратата се отвори. Децата влязоха в полутъмното антре. Тук беше прохладно. В ъгъла блестеше голямо огледало. Отгоре, от огромния шкаф, към децата гледаха бронзови и мраморни глави. На закачалката висеше шубата на професора, палтото му и тъмната мушама, която приличаше на шахматна дъска.

В апартамента беше тихо. Някъде много далеч, навярно в кухнята, от крана капеше вода. В столовата равномерно тиктакаше часовникът.

— Сигурно Иван Гермогенович е в кабинета! — каза Карик. — Хайде по-бързо!

Но професора го нямаше и в кабинета. Децата решиха да го почакат.

Прозорците на кабинета бяха широко отворени. Силното лятно слънце ярко осветяваше голямата бяла маса. Тя цялата беше покрита с тумбести буркани, колби и реторти… Между бурканите в стъклени чаши имаше снопчета много дълги стъклени тръбички. Ослепително блестяха на слънцето никелираните чаши, матово проблясваха фарфоровите хаванчета, весело сияеха металните части на микроскопа. Палави слънчеви зайчета стремително се гонеха по тавана, плъзгаха се по стените, скачаха по колбите и ретортите.

Покрай стената тежко и важно стояха стъклени шкафове с дебели и тънки книги. Заглавията на книгите можеше да се прочетат, но да се разбере прочетеното, трябваше навярно много, много дълго да се учиш. Със златни букви върху кориците на книгите бяха написани такива заглавия: „Екология на животните“, „Хидробиология“, „Хирономиди“, „Аскариди“.

Май най-добре беше тези книги да не се пипат.

Децата мълчаливо обходиха кабинета, повъртяха мъничко винтовете на микроскопа, поседяха поред в коженото кресло, на облегалката на което се намираше, разперила празни ръкави, бялата престилка на професора, а след това започнаха да разглеждат бурканчетата, колбите и ретортите.

— А в кой буркан е вкусната течност? — попита Валя. — Ти каза, че Иван Гермогенович е измислил вкусна течност.

— Ох, Валка — строго каза Карик. — Ти по-добре се дръпни от масата и нищо не пипай!

— Че аз нищо не пипам! — въздъхна Валя и се премести съвсем близко до високата тясна чаша, която беше напълнена догоре със светла сребриста течност. От дъното на чашата се издигаха малки блестящи мехурчета и беззвучно се пукаха на повърхността. Течността приличаше на газирана вода и сигурно беше също така студена. Валя внимателно взе високата чаша. Тя беше студена като лед. Валя я доближи до носа си и я помириса. Водата миришеше на праскови и на още нещо непознато, но много, много вкусно.

— Ой, колко хубаво мирише! — завика Валя.

— Остави я веднага на мястото! — каза сърдито Карик. — Не пипай нищо. Може да е отрова. Дръпни се от масата, чуваш ли?

Валя постави чашата на мястото й, но не се дръпна от масата: течността имаше такъв хубав аромат, че й се искаше да я помирише още веднъж.

— Дръпни се, Валя! — каза Карик. — Иначе ще кажа на мама. Честна пионерска!

Валя обиколи масата, поседя в креслото, но скоро се върна обратно и без да иска, се намери пак пред ароматната чаша.

— Карик, знаеш ли, това май е газирана вода! — каза тя и така й се прииска да пие, като че ли цял ден беше яла солена риба.

— Не пипай! — извика Карик.

— Ами ако ми се пие? — попита Валя.

— Върви в къщи и пий чай!

Валя нищо не отговори. Тя отиде до прозореца, погледна надолу, а когато Карик се обърна, бързо подскочи до масата, взе чашата и сръбна малко.

— Ох, колко е вкусно! — прошепна Валя.

— Валя, ти си полудяла! — завика Карик.

— Да знаеш само колко е вкусно! Опитай де! — и тя протегна чашата към брат си. — Студена и е много вкусна… Никога не съм пила такова нещо.

— Ами ако това е отрова? — каза Карик.

— Отровата е горчива — засмя се Валя, — а тази вода е много вкусна. Карик пристъпваше от крак на крак.

— Навярно някакъв буламач! — каза той, като протегна нерешително ръка към чашата.

— Съвсем не е буламач. Опитай. Мирише на праскови и има вкус на лимонада. Само че още по-вкусна.

Карик се огледа. Ако в тази минута беше влязъл професорът, между него и Карик щеше да се проведе много неприятен разговор. Но в кабинета беше само Валя, затова Карик бързо изпи няколко глътки и остави чашата на предишното й място.

— Наистина било вкусно! — каза той. — Само не пий повече, защото Иван Гермогенович ще забележи. По-добре ела да поседнем на прозореца. Иван Гермогенович сигурно скоро ще дойде и ще започнем да правим опити.

— Добре — въздъхна Валя и със съжаление погледна към чашата, пълна с такава вкусна течност.

Децата се качиха на канапето до масата, а от канапето се преместиха на прозореца. Те наведоха главите си надолу, клатеха краката си и разглеждаха двора. Долу се разхождаше котката Анюта. Тя беше мъничка като играчка.

— У-у, колко е високо! — каза Валя и плю долу. — Ти би ли скочил?

— Да скоча? — попита Карик. — С парашут бих скочил.

— А без парашут?

— Без парашут ли? Не, без парашут от такава височина не се скача.

Край прозореца се стрелкаха лястовички и хващаха в движение мушици. Сиви гълъби кацаха по балконите и прозорците.

— Водно конче! — завика изведнъж Валя. — Гледай, гледай!

Точно към децата летеше, може би се спасяваше от лястовичките, синьо водно конче. Като видя децата, то застина неподвижно във въздуха, след това така се засили и с такава сила се удари в стъклото на отворения прозорец, че падна като мъртво върху перваза.

— Мое е! — извика Карик.

— Не, мое! — завика Валя. — Аз първа го видях. Водното конче лежеше върху перваза между Карик и Валя и безпомощно движеше малките си крачета. Карик протегна ръка към него и изведнъж му се стори, че губи гащетата си; той бързо се наведе, но не успя да ги хване, гащетата се плъзнаха надолу, а след тях от краката му паднаха и сандалите.

Карик поиска да скочи от прозореца върху канапето, но канапето изведнъж се понесе надолу като асансьор. Без да разбира нещо, Карик уплашено се огледа и видя, че цялата стая някак странно се разтяга нагоре и надолу.

— Какво е това? — изплашено извика той. Стените, подът и таванът се разтегляха като меха на огромен акордеон.

Полилеят се носеше нагоре заедно с тавана. Подът стремително падаше надолу. Мина не повече от минута, а стаята не можеше да се познае. Високо над главата му се полюшваше гигантски стъклен стратостат, окичен с блестящи прозрачни шушулки. Това беше полилеят. Дълбоко долу се беше простряло необятно жълто поле, разчертано на равни квадрати. Върху квадратите се търкаляха четириъгълни греди с обгорени краища. До тях стоеше дълга бяла тръба, върху която с огромни букви беше написано: „Беломорканал“[1]. Единият й край беше обгорен и покрит с шапка от сива пепел.

Встрани като кожени планини се издигаха черните кресла, а бялата престилка на професора ги покриваше, както вечният сняг покрива планинските върхове… Там където бяха шкафовете за книги, сега се издигаха небостъргачи от стъкло и кафяви греди. През стъклата можеха да се видят големи колкото пететажни здания книги.

— Карик, какво е това? — спокойно запита Валя, разглеждайки с любопитство чудното превращение на стаята.

Едва сега Карик забеляза Валя. Тя стоеше до него без сандали и без гащета.

— Гледай колко е смешно, Карик! — засмя се тя. — Опитите почнаха, нали?

Но преди да успее да й отговори, до тях нещо зашумя, зачука. Гъсти облаци прах се понесоха над перваза на прозореца. Валя се вкопчи за рамото на Карик. Изведнъж духна вятър. Прахта се вдигна нагоре и бавно се разсея.

— Олеле! — извика Валя.

На мястото, където преди малко лежеше мъничкото водно конче, сега се мърдаше дебело и дълго като греда пръстеновидно тяло с огромна кука на края.

Покрито с тюркоазносини петна, кафявото тяло конвулсивно потреперваше. Ставите му се движеха, като ту се качваха една връз друга, ту се извиваха встрани. Четирите му огромни прозрачни крила, покрити с гъста паяжина от блестящи жилки, трептяха във въздуха. Чудовищната му глава се удряше в перваза на прозореца.

— Кари-и-ик? — прошепна Валя. — Какво е това?

— Ш-ш-т!

Стъпвайки внимателно, Карик тръгна по перваза, който сега приличаше на дървена аутострада, но като направи няколко стъпки, уплашено се спря. Той стоеше на ръба на пропаст. Стори му се, че гледа надолу от най-високата част на Исакиевската катедрала. И сега Карик разбра какво е станало. Той се обърна към Валя, хвана я за ръката и заеквайки от ужас, каза:

— Това… това навярно е била водата за зайците… Разбираш ли?… Опитът на професора е сполучлив… Само че не зайците станаха малки, а ние с тебе. Валя нищо не разбра.

— А това какво е? — попита тя и посочи към чудовището, което лежеше неподвижно на прозореца.

— Това ли?… Водното конче!

— Толкова грамадно?

— То не е грамадно — унило каза Карик, — то си е същото, каквото си беше, но ние с тебе станахме мънички… Като бълхи…

— Я, колко интересно! — се зарадва Валя.

— Глупачка! — разсърди се Карик. — Няма нищо интересно… Ще ни пъхнат сега в някой буркан и ще започнат да ни разглеждат под микроскоп.

— А аз мисля — уверено каза Валя, — че няма да ни разглеждат. Иван Гермогенович ще дойде и ще ни направи пак големи.

— Да-а, големи! Той дори няма да ни забележи!

— А ние ще извикаме!

— Няма да ни чуе.

— Защо да не ни чуе? Да не е глух?

— Той не е глух, но нашите гласове сега сигурно са като на комарите.

— Ами? — недоверчиво се усмихна Валя и извика, колкото сили имаше: — Ехе-ей! Ние сме тука!

Погледна Карик и запита:

— Е? Не се ли чува?

— Ние чуваме добре, но Иван Гермогенович няма да ни чуе.

— Какво ще стане сега с нас?

— Нищо особено. Ще ни бръснат с парцала от прозореца и ще ни стъпчат с краката си — това е всичко…

— Кой ще ни бръсне?

— Може и самият Иван Гермогенович.

— Да ни бръсне с парцал?

— Ами да. Ще започне да изтрива праха и ще ни бръсне! Заедно с прахта!

— Но ние… но ние… но ние… Чувай, Карик, аз вече измислих… Знаеш ли какво? Ще седнем върху водното конче. Иван Гермогенович ще види мъртвото водно конче и непременно ще го сложи върху масата, тогава ние ще се пъхнем под микроскопа и той ще ни види… Разбира се, че ще ни види! И ще ни направи отново големи… Качвай се по-скоро върху водното конче.

Валя хвана Карик за ръката.

— Качвай се!

Като си помагаха един на друг, децата чевръсто се покатериха върху водното конче, но едва успяха да седнат, то се размърда, зачука с гърмящите си крила, тежко се размърда и запухтя като машина. Децата почувствуваха как под тях започна да се извива силното му мускулесто тяло.

— Ай, то е живо. Бърже слизай! — извика Валя.

— Нищо, нищо. Дръж се по-здраво.

Децата здраво обхванаха с ръцете и краката си тялото на водното конче, а то се извиваше и се мъчеше да свали неприятния товар. Карик и Валя се люлееха и подскачаха, като че ли бяха върху пружини.

— Ще ни събори! Ай, ще ни събори! — викаше Валя.

— Почакай! — извика Карик. — Аз ще му… само почакай!

Той допълзя до главата на водното конче, наведе се и с всички сили го удари с юмрук по очите. То трепна, изви се и замря.

— Като че ли умря — каза Валя.

— Ще видим.

Карик слезе от водното конче, обиколи го, след това хвана с двете си ръце прозрачното му като слюда крило и се опита да го повдигне. Водното конче не помръдна.

— Умряло е — уверено каза Карик, катерейки се обратно върху него.

Известно време децата седяха, без да говорят, и поглеждаха към вратата, но скоро им стана скучно и те започнаха да разглеждат водното конче. Карик се покатери върху крилото и се опита да го откъсне от тялото. Но крилото се държеше здраво. Тогава Карик скочи върху главата му и го почука с пета по очите.

— У-ух, какви очища! Виждаш ли?

— Аха.

Валя страхливо протегна ръка и внимателно докосна студените, като че излети от кристал очи на водното конче.

— Ах, че страшни!

Водното конче наистина имаше чудни очи — огромни, изпъкнали като стъклени фенери. Покрити с хиляди равни плоскости, те светеха отвътре със синьо-зелени пламъци.

Тези странни очи гледаха едновременно и Карик, и Валя, и двора, и небето, и тавана на стаята, и пода. Като че ли във всяко око светеха хиляди зеленикави очи и всички те гледаха внимателно и зорко.

А пред тези огромни очи на самия край на главата имаше още три малки кафяви очички, които също така много внимателно следяха децата.

— Знаеш ли — каза Валя, — все пак то е живо. Не виждаш ли, Карик, че ни гледа?

— Е, и какво?

— Трябва още веднъж да го убием. Ами ако оживее?… Ти знаеш ли с какво се хранят водните кончета?

— Мисля, че с трева или с нектара на цветята — несигурно каза Карик. — Не си спомням добре. Защо?

— Страхувам се, ако оживее, да не изяде нас. Кой знае какво е свикнало да яде? По-добре да го убием още веднъж.

Валя пусна краката си, за да слезе от водното конче, но в същия миг в апартамента нещо гръмна като взрив. След това се чу равно, тежко тропане.

— Какво е това? — замря Валя.

— Това е… Ура-а! Това е Иван Гермогенович! — радостно извика Карик.

Валя побърза да се върне на предишното си място.

Вратата хлопна. В прозореца удари силна въздушна вълна. В кабинета влезе човек планина, с брада, която приличаше на купа бял памук.

Карик и Валя закрещяха, колкото сила имаха:

— Иван Гермогенович!

— Иван Гермогенович!

Човекът планина широко отвори очи. Дланта му — голяма колкото масата, излетя нагоре и се спря до извитото като раковина ухо, от което стърчаха бели снопчета косми, дебели като цветни моливи. Той се огледа, ослуша се и сви в недоумение рамене.

— Иван Гермогенович! Ива-ан Ге-ермо-оге-ено-вич! — извикаха заедно Карик и Валя.

Човекът планина шумно въздъхна. В стаята всичко затътна. Децата без малко не полетяха заедно с водното конче надолу.

— Към нас! Насам!

Човекът планина тръгна към прозореца.

— Ур-ра-а! — завика Карик. — Той ни чу.

— Ние сме тука! Тука! — дереше се Валя. Човекът планина се спря.

— Към на-а-ас! Към нас! Насам! Ние сме тука! — крещяха децата.

Човекът планина се приближи до прозореца. Но изведнъж водното конче се размърда, запука със слюдените си криле, вдигна от прозореца гъст облак прах и заедно с Карик и Валя потъна надолу в синия въздушен океан.

— Дръж се! — викна Валя и се хвана за врата на Карик.

[1] Марка руски цигари. — Б.р. ↑

Трета глава

Среща във въздушния океан. Лакомият самолет. По неволя парашутисти. Приключенията на Карик и Валя в голямата локва. Подводният затвор. В лапите на осмоокото чудовище

Водното конче летеше, а прозрачните му твърди криле шумяха. Те гърмяха като листове ламарина. Силният вятър брулеше насреща, дърпаше косите им и пронизително свиреше в ушите им. Той ги удряше по лицата, заслепяваше очите им. Затрудняваше дишането им. Здраво вкопчили ръце и крака във водното конче, децата седяха ни живи, ни умрели.

— Карик — извика през воя на вятъра Валя. — Как да се държа? Свлича ме… свлича ме надолу… вятърът!

— Мълчи! Ще паднем! — извика Карик и едва не се задави от вятъра.

Вятърът духаше с такава сила, че всеки миг можеше да събори Карик и Валя от гърба на водното конче и да ги запрати долу. Децата се притиснаха до гърба на водното конче, но и това не помогна.

— Лягай, Валя! — завика Карик, изпъвайки се по цялата си дължина.

Валя последва примера му.

— Е, как е? — извика Карик. — Сега е по-добре, нали?

— Малко по-добре!

И наистина сега напорът на вятъра не беше толкова силен. Сега можеха да си отварят очите и дори да се огледат. Без да вдига глава, Валя извика:

— Че така съвсем не е страшно!

През шума на вятъра Карик чу само една дума: „страшно“. Той се обърна лекичко назад и каза колкото можеше високо и спокойно:

— Нищо, ти само се дръж по-здраво!

Водното конче се носеше, като ту плавно се издигаше над въздушни планини, ту стремително се спускаше надолу.

— Ох, Карик — пищеше Валя, — то иска да ни събори!

Но Карик не чу думите й.

Той внимателно наблюдаваше слюдените крила на водното конче. Двете предни крила висяха във въздуха почти неподвижно, движенията им бяха едва забележими. Понякога те се извиваха ту нагоре, ту надолу и в същия миг водното конче или се спускаше по-надолу, или се изкачваше по-нависоко.

С тия крила очевидно то управляваше полета си. Те го държаха във въздуха. Но затова пък задните крила се въртяха като перки. Те бучаха и виеха, загребваха бързо въздуха, отблъскваха се от него и тласкаха водното конче напред. Но ето че задните крила започнаха да се издигат нагоре и изведнъж се изправиха отвесно като платна на лодка. В гърба на децата подухна тих ветрец. Водното конче безшумно, като въздушна яхта заплува във въздуха.

— Ох, колко е интересно! — зашепна Валя. — Да може да се построи такъв самолет!

Карик погледна накриво сестра си и недоволно шмръкна с нос. Нейното лекомислие започна да го сърди.

— Седи и мълчи! — каза той и навъси вежди.

Но Валя не можеше да седи и да мълчи; нима беше възможно да се мълчи!

Край тях като насрещни влакове преминаваха огромни крилати зверове, които ги облъхваха с вятър. Те летяха толкова бързо, че дори не можеше да се разбере какви са. Птици ли, пчели ли, водни кончета ли?

Валя непрекъснато викаше:

— Кой е този? Какво е това? Видя ли, Карик?

Те едва не се сблъскаха във въздуха с някакъв огромен като танк бръмбар. Целият нагизден със златни и виолетови бои, той така ослепително блестеше на слънцето, че не можеше да се гледа.

Бръмбарът летеше право към водното конче. Сблъскването изглеждаше неизбежно, но изведнъж, все така бързо и дори без да се обръща, бръмбарът се понесе назад.

— Заден ход! — завика Валя. — Той може да лети със заден ход. Видя ли?

Неочаквано под крилата на водното конче нещо забръмча и зави. Някъде отдолу изскочи космато кръгло животно. Подгънало мъхестите си крака, то летеше шумно насреща им и се хвърляше насам-нататък. Зеленикавите му криле сияеха на слънцето и ту блестяха с ярки, зелени и сини пламъци, ту угасваха.

— Какво е пък това? — попита Валя.

— Муха! Само че много голяма! Като под микроскоп!

Разстоянието между мухата и водното конче се намаляваше все повече и повече. Сега и Валя позна мухата. Тя беше голяма колкото на плакатите: „Пази се от мухите — те разпространяват зарази“.

Но още Валя не беше успяла да си помисли каква точно зараза носи мухата, когато тя се стрелна встрани и се понесе някъде надолу.

Водното конче обърна сякаш на ос своята огромна глава наляво, надясно, нагоре, надолу, блесна с огромните си синьо-зелени кристалчета на очите и се спусна след мухата.

— Олеле! — извика Валя и се хвана за крака на Карик.

— Дръж се! — отговори Карик.

Започнаха остри завои, стремителни спускания и изкачвания. Преследвайки мухата, водното конче ту падаше надолу като камък, ту правеше лупинги, ту се плъзгаше настрани и накрая връхлетя върху музата, протегна към нея огромни, покрити с шипове клещи.

Мухата се преобърна и полетя с краката нагоре. Краката й заплашително се протягаха, опитваха се да отблъснат клещите на водното конче.

Но това не й помогна.

Водното конче я настигна. Клещите се затвориха.

„Ж-ж-ж!“ — бръмна с крила мухата.

Клещите щракнаха като ножици.

Хлоп!

Хлоп! И към земята, бавно кръжейки във въздуха, полетяха краката и крилата на нещастната муха.

Отново щракнаха силните и здрави клещи. Те смачкаха и сплескаха мухата на питка и я пъхнаха в голямата черна уста.

Карик и Валя мълчаливо се спогледаха.

Ето с какво се хранело водното конче!

— А ти разправяше — с нектара на цветята! — прошепна Валя.

Тя се уплаши. Щом водното конче можеше да налапа такава голяма муха, то тях щеше да глътне ей тъй, без дори и да ги забележи. Децата се умълчаха.

Далече напред се мярнаха огромни цветни крила. По края на крилата тъмнееха едри кадифени петна, а по ръба им се точеха тънки черни ивици, сякаш траурни ленти. Крилата танцуваха, подскачаха във въздуха, а извиващото се тяло, което поддържаха, приличаше на шарен дирижабъл. Дългите извити мустаци трепереха и се движеха ту нагоре, ту надолу.

Като долетяха по-близо, децата видяха върху крилата красиви люспи, покрити с пухкав цветен прах. Крилата безсмислено се движеха във въздуха и потръпваха като платна на вятъра.

Но ето пъстрото животно забеляза водното конче. То се засуети, заудря меко с крилата си, след това ги сви и започна стремително да се спуска надолу — там където бързо се мяркаха гори, поля и езера. Но да избяга от водното конче то не успя.

Водното конче се спусна след него, блъсна го с гърдите си, отхвърли го встрани и когато пъстрото животно се превъртя във въздуха, хвана го, откъсна главата и крилата му и в миг го лапна. И отново се понесе като самолет; мощните му крила засвириха и над главите на децата провлачено запя вятърът.

— Кого изяде то?

— Пеперуда — извика през шума на вятъра Карик. — Струва ми се, пеперуда.

Изглежда този ден водното конче беше много гладно.

Скоро то догони и глътна още една муха, още една пеперуда — този път бяла със сини петна, след това един комар.

— Ама че гладник! — завика Карик. Валя само зиморничаво настръхна. По небето пълзяха облаци. От време на време те закриваха слънцето и тогава върху земята лягаха сини студени сенки.

И сега децата с учудване забелязаха колко странно се държи водното конче, когато облаците закрият слънцето. Щом слънцето изчезнеше, водното конче ставаше мързеливо и се спускаше надолу бавно като безмоторен самолет.

Но щом слънцето се покажеше иззад облака, водното конче веднага се оживяваше. Лек размах на крилете и то стремително излиташе нагоре и отново започваше своя лов.

— Карик! — извика Валя. — Ти забеляза ли какво става с него?

— Да, да! — кимна с глава Карик. Той беше забелязал и още нещо.

Като попаднеше в потока слънчеви лъчи, тялото на водното конче се издуваше, ставаше твърдо и гладко. Но щом го настигнеше студената сянка на облаците, то се свиваше, набръчкваше се и започваше да пружинира като много старо кресло.

Като че ли слънцето нагряваше въздуха вътре във водното конче и той го разпъваше; но достатъчно беше да попадне в сянка и тогава тялото му отново се свиваше, омекваше като балонче, пробито с игла. Така си беше и в действителност, но децата не знаеха и затова се чудеха на странното поведение на водното конче.

Ловът продължаваше.

Водното конче поглъщаше без насита мухи, комари и пеперуди.

Ако децата трябваше да дадат някакво име на своя жив самолет, май не можеше да измислят по-добро от „Смърт на мухите и комарите“.

Като преследваше една бяла пеперуда, водното конче рязко зави. Валя се подхлъзна по гърба на крилатия лакомник и щеше да падне на земята, но успя да се хване за крака на Карик. Ала и самият Карик едва-едва се държеше на водното конче.

— Помощ! — завика Валя.

— Не… не мо-о-га!… — пресипнало каза Карик.

Валя го теглеше надолу като тежка гира. И той напразно се хващаше с ръце за гладките опънати хълбоци на водното конче. Ръцете му отмаляха, пръстите му се хлъзгаха. С отчаяние на загиващ той опря брадичката си в крилото на водното конче и обхвана с една ръка изпънатото тяло на лакомника. Но да се изкачи обратно върху гърба му нямаше сили.

— Не! Не мога повече! — извика Карик.

Дълбоко долу под краката им като в бездънна пропаст плаваше синята повърхност на огромно езеро. Край бреговете му над водата се издигаше зелен камъш. Белите чашки на водните лилии сякаш бяха прилепнали върху спокойната синева на езерото.

Водното конче направи рязък завой.

Нова мощна въздушна струя удари Карик в гърдите и ръцете му за последен път се хлъзнаха по гладкото тяло на водното конче. Карик затвори очи, сърцето му трепна и замря: под краката му нямаше нищо, в ушите му вятърът засвири и зави провлечено. Децата полетяха надолу.

— И-и-и! — записка Валя.

— А-а-а! — завика Карик.

Те летяха надолу и се премятаха презглава. Няколко пъти небето и земята си размениха местата.

Небе.

Земя.

Небе.

Земя.

У-ух!

Вдигайки фонтани от пръски, децата се врязаха в огледалната повърхност на езерото и сякаш камъни полетяха към дъното. Те разсичаха водата — плътна като желе и прозрачна като стъкло.

После се удариха с крака о дъното, като тапи излетяха обратно на повърхността и отчаяно заудряха водата с ръце и крака. Зашеметени от падането, те се въртяха на едно място и нищо не разбираха.

Пръв се опомни Карик.

— Трябва по-скоро да плаваме към брега! — извика той, като плюеше вода.

— А къде е брегът? — задавяйки се, попита Валя.

Карик посочи с глава надясно, където се виждаше високата зелена стена на гора.

— Дали ще успеем да доплуваме? — захленчи Валя.

— Разбира се, че ще доплуваме! — уверено каза Карик. — Само не бива да бързаме. А като се измориш, кажи ми. Ще си почиваме на гръб. Хайде плавай след мен!

И те заплуваха към брега, като вдигаха пръски, сумтяха и тежко дишаха. Изведнъж Валя извика:

— Гледай, какво е това? Идва точно срещу нас. Някакво странно животно се плъзгаше по водата върху високите си полупрегънати крака.

— Какво е?

— Не знам — пошепна Карик и сви главата си между раменете.

— Дали хапе?

— Не знам!

Животното се пързаляше като кънкьор върху лед и с всяка измината минута се приближаваше до децата.

— А това… дали не е като водното конче? — попита шепнешком Валя.

— Не знам… Но ти за всеки случай се приготви… Ако ни нападне, гмуркай се колкото можеш по-надълбоко.

Широко разкрачило дългите си крака, животното се носеше по огледалото на водата и ловко прескачаше водните растения. Кънките плавки оставяха вълнообразна следа по водата.

— Това е водомерка! — извика Карик. — Разбира се, най-обикновена водомерка, само че много по-голяма.

Водомерката великан се приближаваше с невероятна бързина. Кафявото й тяло, обрасло отдолу с белезникави косъмчета, едва-едва се поклащаше. Големите й като топки очи внимателно гледаха децата. На острите завои водомерката отхвърляше назад и встрани задните си крака и след това ги притегляше към себе си, като леко се обръщаше ту наляво, ту надясно. Беше ясно, че те й служат за кормило. Водомерката се носеше право към децата.

— Олеле! — извика Валя.

Водомерката завъртя глава и вдигна нагоре дългия си като копие и остър като игла хобот. Той беше покрит сякаш с ръжда от засъхнала кафява кръв. Краят му трепереше като изпъната стоманена пружина.

— С това тя убива! — завика Валя.

Водомерката се приближи още повече. Повдигна над водата предните си крака и насочи копието си точно срещу Валя. Но в този момент Карик хвана сестра си за ръката и я дръпна под водата. Децата се гмурнаха. Там, където току-що плаваха, останаха само големи кръгове и малки мехурчета.

Водомерката смутено се огледа с кръглите си очи. Тя нищо не разбираше. Ами нали плячката й беше под самия нос и изведнъж… Какво ли е пък това?

Водомерката още веднъж се огледа, притисна плътно хобота си към бялото коремче и се понесе нататък, плъзгайки се по водната лента. Като пухтяха и плюеха, децата отново се изкачиха над водата.

— Къде ли е? — попита Валя, дишайки тежко.

— У-уф! Не знам! — тихо отговори Карик. — Май си е отишла.

— Къде?

— Плавай към брега — разсърди се Карик. — Плавай и не разговаряй.

Известно време децата плаваха мълчаливо и страхливо се озъртаха встрани.

— Ай, какво е това? — изведнъж отново захленчи Валя. Беше почувствала, че краката й се заплитат в някакви объркани мрежи под водата.

Тя се дръпна веднъж — напразно, дръпна се още по-силно, но мрежата беше омотала пръстите й и целия й ляв крак почти до коляното. Валя се опита да си помогне с десния крак, но стотици тънки и здрави нишки оплетоха и него.

— Хайде, какво правиш там? — извика Карик на сестра си.

— Мрежа. Някой ме държи! Има някакви мрежи под водата…

Карик недоволно се върна обратно и й подаде ръка.

— Хайде, хващай се!

Но преди да успее да я докосне, почувствува, че и неговите крака се омотаха. Децата с всички сили запляскаха с ръце по водата. Водата закипя като в котел.

— Ай, ай — захленчи Валя. — Не мога… не мога…

— По-силно! По-силно! Не се предавай!

Но всичко беше напразно. Децата вече не можеха да се помръднат от мястото си. Здравите лепкави мрежи сега бяха омотали не само краката, но и целите им тела и ги дърпаха надолу, под водата. След минута-две водата с тих плясък покри главите им.

Като се задавяха и пускаха мехури, децата потъваха все по-надълбоко и надълбоко. И изведнъж нечии здрави, жилави пипала се плъзнаха по ръцете и краката им, изтръгнаха децата от мрежата и като ги стискаха здраво, помъкнаха ги някъде надолу към тъмното дъно. Децата се задавяха от противната топла вода. Пред очите им заплуваха жълти, къдрави кръгове, в ушите им зашумя и зазвъня тихичко-тихичко: „Т-и-и-и-и-ит!“

Още миг и щяха да се задушат, но в този момент нещо със сила подхвърли Карик и Валя нагоре и гърдите им веднага се напълниха с въздух.

Карик пое няколко пъти дълбоко и отвори очи. Той видя мокрото изплашено лице на Валя.

Тя широко отваряше уста, мъчеше се да каже нещо, но от устата й излизаше само вода. Децата се люлееха във въздуха. Държеше ги високо над водата огромна космата лапа. Сега можеха да дишат, но над главите им вместо топлото синьо небе и веселото слънце висеше тъмен, целият покрит с плесен свод. Над водата се издигаха влажни мрачни стени.

Валя заплака.

— Нищо — печално каза Карик. — Всички хора кога да е умират. Не плачи, Валя!

Но той също подсмръкна и зарева по-силно от Валя. Черната вода закипя, издигна се огромна гърбица и изведнъж гърбицата се пукна. От водата бавно изплува тлъсто тяло. Потоци се стичаха по огромните му кръгли хълбоци. Заедно с тялото се появиха космати крака, после още крака и още крака и накрая през сълзи децата видяха целия паяк великан. Той се поклащаше върху водата и ги разглеждаше със студени, злобни очи.

Осем малки немигащи змийски очи гледаха децата и следяха всяко тяхно движение. Карик и Валя се опитаха да се отскубнат, но паякът така здраво ги стисна с пипалото си, че те не можаха дори да извикат.

Осмоокото чудовище ги обърна с главата надолу и след това бързо-бързо ги завъртя… Пред очите на децата притъмня, в ушите им забуча. Карик и Валя загубиха съзнание.

Четвърта глава

Професор Енотов се отправя в чудния свят. Тайната на обикновената паяжина. Първи лов. Броня и копие. Капан. Иван Гермогенович в опасност

На върха на зеления хълм стоеше професор Енотов. Белите му панталони бяха изцапани със смола и глина. Връзката му се беше изкривила встрани. Смачканата му шапка беше килната назад и откриваше червеното му потно чело. Из гъстата брада на професора стърчаха сухи клечки.

В едната си ръка Иван Гермогенович държеше мъничко сандъче. В другата — дълъг тънък прът. На единия край на този прът беше завързана червена кърпа. Тя се развяваше на вятъра като знаме.

— Уф! — изпъшка професорът и се огледа наоколо. — Тука трябва да е…

Долу, в подножието на зеления хълм, блестеше на слънцето тихо, сънно езеро. Върху неподвижната синя вода едва се поклащаха водни лилии. Между камъша пляскаше риба.

Професорът постави на земята сандъчето, а до него заби пръта.

— Добре, да започнем — въздъхна Иван Гермогенович, свали шапката от главата си и започна да скубе трева с двете си ръце.

Като наскуба цял наръч, той внимателно покри с тревата сандъчето, след това отиде до пръта, заби го по-дълбоко, подръпна го, поклати го наляво и надясно. Прътът беше забит здраво.

— Отлично! — каза Иван Гермогенович. Пъхна ръка в джоба си и извади оттам мъничко тумбесто шишенце. Сребърни мехурчета се издигаха от дъното и се пукаха. Иван Гермогенович се съблече, остави дрехите си върху тревата и взе шишенцето със сребристата течност.

— Мисля, че това е напълно достатъчно! — каза той.

Огледа всичко наоколо, въздъхна тъжно и изпи наведнъж онова, което беше в стъкълцето.

— Сега всичко е наред! — промърмори професорът и хвърли празното шишенце в езерото.

Известно време Иван Гермогенович стоя, без да мръдне, и замислено гледаше широките кръгове, които бягаха един след друг по вадата; след това погледна ръцете си, направи крачка към реката и… като че ли се стопи.

Там, където току-що стоеше голям човек, сега самотно стърчеше дългият прът с червеното знаменце, а долу върху тревата се търкаляха смачкани дрехи, обувки и раирани чорапи.

* * *

Какво стана с професора?

След като изпи течността, той постоя прав, пристъпвайки от крак на крак. И изведнъж всичко наоколо започна да се променя по един странен начин. Тревата с учудваща бързина се заиздига нагоре. Всяка тревичка растеше, уголемяваше се, ставаше все по-дебела и по-висока.

Не мина и минута, и около Иван Гермогенович зашумя гъста гора. Зелени блестящи стебла обкръжиха професора от всички страни. Всяко дърво приличаше на гигантски бамбук. Високо над върховете на дърветата тихо се полюшваха огромните чаши на червени, жълти и сини цветове и посипваха гората със златист прах, който силно и опияняващо миришеше.

— Така, така — каза Иван Гермогенович и потри ръце. — Така си и знаех. Разбира се, тази гора от трева напомня тропиците.

В тази чудна гора нямаше мрак и тишина, както в старите борови гори. Не приличаше тази гора и на брезова горичка, където листата шумят и трептят непрестанно.

Не, това беше друга, особена гора. Тя цялата светеше — слънчева и зелена. Голите блестящи стебла покриваха хълмове и падини. В гората сияеха сини езера и тихо ромоляха рекички. Понякога странни шумове нарушаваха тишината. Като че ли някъде съвсем наблизо внимателно се прокрадваха някакви непознати зверове.

Трудно беше да се върви. Остри листа драскаха тялото му. Иван Гермогенович непрекъснато пропадаше в ями. Слънцето приличаше и на него му се струваше, като че ли се разхожда в пещ. Земята тука приличаше на бойно поле, изровено от артилерийски снаряди. Тук-там в гъстите шубраци висяха лепкави мрежи и той трябваше да заобикаля много внимателно тези капани.

— Паешка работа! — мърмореше Иван Гермогенович и си пробиваше път през храсталаците.

Понякога Иван Гермогенович се спираше и любопитно разглеждаше изкусната работа на горския тъкач. Особено внимателно професорът се взираше в многобройните възелчета, пръснати по цялата паяжина.

На Иван Гермогенович, разбира се, му беше известно, че не мрежата лови насекомите, а тия именно мънички лепкави възелчета. Към тях като към прясно лепило прилепват крилата и крачетата на насекомите и тогава те стават плячка на паяка.

Всичко това професорът знаеше отдавна, но едно е да знаеш, а друго — да го видиш със собствените си очи.

Мина почти цял час, а Иван Гермогенович съвсем забрави къде се намира и защо е тук. Струваше му се, че седи в кабинета си, наведен над микроскопа, и пред него един след друг минават неговите стари познати.

Но какво е микроскопът!? Нима през стъклото на микроскопа можеш да видиш изведнъж целия паяк? Разбира се — не. През микроскопа можеш да разгледаш или само окото на паяка, или крайчеца на неговия крак, или нокътчето му, което прилича на гребен, или възелчето от паяжината. А тук пред професора стоеше целият паяк — огромен като бик, и можеха наведнъж да се видят осемте му очи, двата му чифта челюсти, осемте му крака с ноктите гребенчета и издутият му мек корем.

Но най-много се радваше Иван Гермогенович, че паякът е жив и е излязъл на лов. Под микроскопа — дори под най-съвършения микроскоп, не можеше да се види как паякът лови своята жертва. А сега професорът можеше съвсем отблизо да наблюдава всичко това.

Паякът дебнеше. Огромният свиреп хищник се беше притаил до разпънатите мрежи. Точно към него водеше сигналната нишка. Той стоеше като рибар на брега и чакаше. Ето, ще се дръпне конецът — и тогава той ще се нахвърли върху своята жертва, ще впие отровните си нокти, ще я убие и ще изпие кръвта й.

Професорът гледаше опънатата мрежа и беше забравил всичко наоколо. Изведнъж във въздуха, тъкмо над главата му, нещо избръмча и като снаряд с вой се вряза в мрежата. Мрежата затрепера, заподскача.

— Аха! — извика Иван Гермогенович. — Една се хвана!

В мрежата се удряше, извиваше и подскачаше огромно крилато животно.

То беше по-голямо от паяка, във всеки случай по-дълго от него. Прозрачните му, покрити с жилки крила се извиваха като дъги, мъчейки се да се отскубнат от лепкавите възелчета на паяжината, но да се измъкнеш от мрежата не беше толкова просто.

„Оса! Да, разбира се. Оса!“ — реши Иван Гермогенович.

Той се приближи до мрежата и покашляйки, стоеше тихо и наблюдаваше борбата между паяка и осата.

Паякът, опрял се на гребенчетата на краката си, бързо запълзя по паяжината. Той обиколи около осата веднъж, втори път и започна внимателно да се присламчва към нея изотзад.

Осата насочи острото си жило. Паякът отскочи назад и отново започна да се върти около нея. Но щом само се приближеше, осата извиваше своя пръстеновиден корем и заплашително протягаше напред гладкото си остро жило.

Паякът се опита да я нападне отзад, отстрани, но всеки път го посрещаше извиващото се като шпага жило на осата.

— Любопитно, много любопитно! — бърбореше професорът и наблюдаваше борбата между осата и паяка.

Най-после след дълги безплодни опити паякът беше принуден да се откаже от борбата си с тази опасна жертва.

Като описваше широки кръгове, той бързо затича по паяжината си — тя се разклати и осата заподскача като в люлка. Осата се забъхта още по-силно.

Паякът тичаше около нея и бързо късаше нишка след нишка. Най-после осата падна на ръба на дълбок дол и увлече със себе си и паяжината. Тя се бъхтеше безпомощно, все повече се оплиташе в паяжината, докато се търкулна надолу по стръмния склон; след нея се посипаха буци пръст и камъни.

— Аха! Аха! Прекрасно! — зарадва се Иван Гермогенович. — Точно това ми трябва.

Той изтича до дола и погледна надолу. На дъното се извиваше и гърчеше, омотана в мрежата, огромната оса. Тя извиваше шареното си туловище, търкаляше се по земята, мъчеше се да се освободи, но паяжината все по-плътно омотаваше крилете, краката и главата й.

Професорът затича по ръба на дола, като поглеждаше под краката си. Накрая той намери това, което търсеше — голям камък с остри краища. Да го вдигне професорът не би се наел. Скалата беше няколко пъти по-голяма от него. Но за щастие тя висеше на ръба на дола. Трябваше само да я разклати, да я бутне и тя сама щеше да падне долу на дъното.

Професорът опря краката си в земята и започна да клати канарата. Това беше трудна работа. Канарата се размърда, заклати се като гнил зъб, но все пак не искаше да падне. Професорът пъшкаше като локомотив.

— Лъжеш! Лъжеш! — мърмореше той и натискаше с рамото си скалата. — Клатиш се, значи ще паднеш.

Само преди час и половина Иван Гермогенович можеше да събори това камъче с едно щракане на пръста си, но сега не беше така просто. Професорът се зачерви, задъха се. Лицето му се покри с пот.

— Да си починем малко — каза Иван Гермогенович, като дишаше тежко, и изтри с длан потното си лице.

Той поседна върху камъка. Почти над главата му паякът тъчеше и приготвяше нова мрежа. Върху корема на паяка Иван Гермогенович видя четири издути като мехчета с вино хълмчета.

— Паякови брадавици! — си спомни професорът.

Но сега би било смешно да се наричат тия чувалчета брадавици. Всяка от тях беше много по-голяма от главата на професора. Иван Гермогенович виждаше без микроскоп стотици дупчици по тези брадавици — от тях изтичаха капчици лепкава течност. Те се изтегляха като нишки, проточваха се след паяка и веднага се усукваха на дебели въжета с блестящи лепкави възелчета.

За няколко минути паякът закърпи разкъсаната мрежа, веднага прехвърли към нея сигнална нишка и се скри, хванал единия й край в потайно ъгълче.

— А аз какво правя? — разсърди се Иван Гермогенович.

Скочи на крака, събра всичките си сили и опря рамо в скалата.

— Хайде, хоп! Блъсна я веднъж.

— Хайде, хоп! Хайде, хоп! Блъсна я още веднъж.

Канарата се разклати, надвеси се над пропастта, като че ли в размисъл, и изведнъж с гръм и трясък се затъркаля надолу, като повдигаше облаци прах след себе си. Когато прахът се разсея, Иван Гермогенович завика радостно:

— Ура-а-а!

Канарата лежеше на дъното на пропастта. Под канарата се извиваше, като движеше конвулсивно крака, смазаната оса. Нейното дълго, нашарено коремче се свиваше и разпускаше като мях на хармоника.

— Отлично! Много добре! — каза Иван Гермогенович и потри ръце.

Без да мисли дълго, той спусна краката си надолу и като се хващаше с ръце за корени и камъни, започна внимателно да се смъква към дъното на пропастта. Когато стигна до осата, тя вече не мърдаше.

Професорът я побутна с крак, попипа я с ръка — тя не шавна.

— Така — каза Иван Гермогенович и свирейки си с уста нещо неразбрано, спокойно се залови за работа.

Той работи цял час, докато успя да измъкне от тялото на осата нейното дълго, прилично на копие жило.

— Прекрасно оръжие! — каза Иван Гермогенович, като изтриваше с ръка копието жило.

С такова копие в ръце вече не беше страшно да броди в тия тревни джунгли и да търси Карик и Валя. Ако го нападнеха, можеше не само да се отбранява, но и сам да нападне тези, които биха помислили да го изядат.

Сега трябваше да се погрижи за облеклото си. Все пак професорът не искаше да пътешества из гората гол.

Като си служеше ловко с острото копие, Иван Гермогенович сряза паяжините, в които се беше заплела осата, очисти ги внимателно от лепкавите възелчета и ги намота около себе си. Меките копринени нишки плътно обвиха тялото му. Костюмът, разбира се, не беше много хубав, но затова пък — здрав.

„Аз съм в него като в броня!“ — помисли си Иван Гермогенович и с удоволствие се огледа от главата до петите.

После преметна копието на рамо и бодро тръгна напред, като заобикаляше големите ями и прескачаше траповете и вадите.

Иван Гермогенович избираше отде да мине, често се поспираше, дълго стоеше на едно място и се вслушваше в шума на гората; понякога се скриваше зад грамадните зелени стволове, откъдето предпазливо поглеждаше наоколо. Тази предпазливост не беше излишна. Тревните джунгли гъмжаха от чудовищни животни.

Като тенекиени листове дрънчаха над главата на Иван Гермогенович водните кончета, които сега приличаха повече на гигантски самолети, отколкото на обикновени насекоми. Над върховете на тревите прелитаха зелени, големи колкото автобуси щурци. Разтваряйки с огромните си тела гъсталака на джунглата, пълзяха шарени гъсеници. Те бяха толкова големи и вдигаха такъв шум, та на професора му се струваше, че покрай него минават направо по земята дълги и тежки товарни влакове.

От време на време бързо, като трополяха с крака и навеждаха ниско до земята дългите си тела, притичваха стоножки. Кой да е крак на тези животинки можеше да сплеска професора и да го натъпче в земята.

Да се сражава с всички животни от тревната джунгла беше, разбира се, съвсем глупаво. Освен това Иван Гермогенович нямаше нито време, нито желание.

Той се промъкваше към езерото, което се синееше между стъблата, като минаваше от дърво към дърво. От време на време се спираше, за да разгледа по-добре някое дърво или огромно като великанска камбана цвете. Иван Гермогенович знаеше великолепно названията на всички цветя; когато беше обикновен голям човек, той без труд можеше да каже как се казва всяко от тях, но сега той не би могъл да назове с увереност нито едно.

Те бяха толкова големи, че много от тях професорът съвсем не можеше да познае и това го забавляваше много.

— Ето това например — въздишаше Иван Гермогенович, разглеждайки синя, прилична на щъркелово гнездо топка, — как се казваше това цвете?

Но кой можеше да отговори сега на въпроса на професора? Над върховете на гората тихо се поклащаха розови камбанки, грамадни жълти звезди, червени топки, лилави кошнички. От топките, като бодлите на таралеж, на всички страни стърчаха моравочервени тръбички.

— Какво ли е пък това? — заинтересува се Иван Гермогенович и като се удари по челото, извика през смях: — Детелина! Най-обикновена детелина!

До цветовете на детелината се люлееха във въздуха, трепереха и подскачаха лилави камбанки. Те светеха на слънцето и земята под тях също беше лилава.

— А-а, вас ви познавам! — весело каза професорът. — За вас дори и стихове са написани.

И запя с пълен глас:

Рой звънчета разлюлени —

трепкат степните цветя…

И поглеждат все към мене

над зелените листа.

— Можете да ме гледате колкото си искате — засмя се Иван Гермогенович, — но ако такова цвете се откъсне и падне върху главата ми, едва ли ще остана жив.

Иван Гермогенович се промъкваше през гъстите тревни джунгли и с любопитство оглеждаше новия непознат свят.

Скоро пред очите му се откри необятна водна шир. Водата блестеше на слънцето като огромно огледало.

— Тука трябва да е! — каза замислен Иван Гермогенович.

Той излезе на края на тревната гора. Дълга тясна вада, пълна догоре с кафява вода, пресичаше пътя му. Иван Гермогенович се засили и прескочи леко вадата, но в същия миг почувства, че земята под краката му се движи и пропада. Професорът извика и размахвайки крака във въздуха, полетя надолу в някаква тъмна дупка. Като падна на дъното, Иван Гермогенович бързо скочи и се огледа.

Над главата му синееше далечното небе. Слаба светлина осветяваше черните стени на дупката, гъсто оплетени от корени. Право пред себе си Иван Гермогенович забеляза вход в черен тунел. Професорът се наведе. От тунела лъхаше влага и хлад.

— Така — каза Иван Гермогенович.

Той се отдалечи от тунела и започна да се катери по отвесната стена на дупката, като се крепеше с ръце и крака за корените. Почти беше стигнал до края; оставаше само да протегне ръка и слънцето отново щеше да заблести над главата му, но в тая минута видя точно пред себе си безобразната муцуна на някакво чудовище.

— Извинете — вежливо каза професорът, скри главата си между раменете и веднага скочи обратно в дупката.

Чудовището размърда огромните си лапи, обърна се към професора и очите им се срещнаха. „Бръмбар — едва не извика Иван Гермогенович, — торен бръмбар!“

Бръмбарът мъкнеше към дупката огромна сива круша, която май не би се събрала дори в най-голямата стая, ако целият наш свят изведнъж се беше смалил така, както Иван Гермогенович.

Побутвайки крушата, бръмбарът я изтласка до ръба на дупката и преди професорът да успее да си спомни латинското название на бръмбара, огромната круша запуши дупката и скри небето. В дупката стана тъмно.

Изплашеният професор бърже се изкатери по стената и с всички сили започна да бута крушата с рамото и главата си. Мъчеше се да отвори входа на подземието, но напразно. Той натисна още по-силно, но в същото време и торният бръмбар натисна крушата отгоре с такава сила, че тя запуши дупката, както тапата запушва бутилка.

Силният тласък събори професора. Върху главата му се посипа пръст, остър камък го удари по гърдите.

— Така-а-а… — изпъшка професорът.

Потърквайки ударените си гърди, той се опита да стане и изведнъж почувства, че не е сам в тази тъмна дупка. Професорът бързо се огледа. Зад гърба му нещо мърдаше, бавно и внимателно се промъкваше към него.

Иван Гермогенович пошари с ръце около себе си. Пръстите му напипаха копието. Той го стисна здраво и скачайки на крака, се притисна до стената.

„Тцз-а-анк!“ — щракна нещо досам него.

Професорът чу задъхано дишане. Той размаха пред себе си копието и прегракнало завика:

— Кой е? Кой е там?

Пета глава

В плен на паяка. Битка в подводния затвор. Растение скитник. Ужасно положение. Карик намира изход.

Карик отвори очи и изведнъж си спомни всичко. Спомни си как те с Валя летяха върху водното конче. Спомни си страшния хобот на водомерката, силните космати лапи на паяка. Наоколо беше тъмно и миришеше на влага. Някъде долу, под краката му, тихо плискаше вода. До него някой много, много тихо дишаше. Карик лежеше изпънат, но никак не можеше да разбере върху какво. Главата му бучеше, ръцете и краката му бяха изтръпнали. Той заохка и веднага чу изплашения глас на Валя:

— Тихо! Той е тука!

Карик се обърна и главите им се чукнаха. Валя тихо извика. Карик опита да се отдръпне, но не можа: някой беше омотал него и Валя от главата до петите с дебели въжета и здраво ги беше превързал един към друг.

Карик се дръпна по-силно, но от това той и Валя само започнаха да се люлеят като в люлка.

— Тихо! — пошепна Валя. — Тихо, моля ти се! Той е долу.

— Паякът ли?

— Да… Той сега правеше нещо там… аз чух…

— Страх ли те е?

— Много. А тебе?

— И мене ме е страх, само недей плака. Първо ще опитаме някак да се освободим.

Карик промуши глава през мрежата от въжета и се огледа. Долу чернееше вода, от която се издигаха тъмни гладки стени, таванът над главите им беше наклонен. Децата висяха във въздуха, в средата на дупката.

— Разбираш ли — прошепна Карик, — той ни закачил. Закачил ни е за тавана.

— Аха — кимна Валя, — закачил ни е, това отдавна разбрах.

— Защо ли?

— И аз мисля: защо?

— И нищо ли не измисли?

— Не.

Карик с мъка измъкна от паяжината отначало едната си ръка, а след това — другата.

— Какво правиш, Карик?

— Тихо! Мълчи!

Като се мъчеше да не диша, Карик напълно освободи главата си и погледна надолу. Точно под децата се въртеше паякът. Той неспокойно тичаше по водата покрай стените на своето жилище, от време на време се спираше и като че ли се вслушваше в нещо.

Отгоре, от тавана, се откъсваха водни кълба капки и звънко падаха върху повърхността на черната вода. Към тавана излитаха водни фонтани.

До слуха на Карик достигна глух шум. Някъде съвсем близко, като че ли зад стената — или чукаха, или стържеха. Като че ли там ходеше някакъв човек и опипваше стената, търсейки врата.

Очевидно този шум безпокоеше паяка. Той ту отиваше до стената и там чакаше нещо, ту, мърдайки дългите си лапи, отстъпваше встрани.

— Чуваш ли? — тихо каза Валя. — Някой шуми зад стената.

— Да, да — прошепна Карик, — чувам. Шумът ставаше все по-силен и по-силен.

Като че удряха стената с меки, но тежки юмруци.

— Някой се промъква насам! — прошепна Валя. В същата минута стените на тази подводна къща се затресоха така силно, че децата подскочиха нагоре със своята люлка от паяжина. Люлката се удари в стената и се залюля като махало на часовник.

— Гледай паяка, паяка погледни! — зашепна Валя.

Паякът беше изскочил в средата на дупката, неспокойно пристъпваше от крак на крак, вперил всичките си очи в стената на своя дом.

Изведнъж стената се пропука. Във водата се посипаха парчета, които приличаха на мазилка. В пукнатината се показаха големи космати лапи. Лапите разтърсиха силно стената. Подводният дом се затресе и залюля. Люлката с децата започна да се удря ту в едната, ту в другата стена. Стената се събори.

С шум и плясък в подводния дом нахълта дебел паяк. Те си приличаха като две капки вода със стопанина на подводната къща. Паякът подгъна коленчатите си крака, като че ли се приготви за скок и бавно, бавно започна да се придвижва напред.

Стопанинът на подводния дом размаха пипала. Паяците се гледаха очаквателно.

След това стопанинът вдигна високо над главата пипалата си и се нахвърли стремително върху неканения гост. В тъмнината започна жестока борба. Пипалата свиреха във въздуха, пляскаха по водата. Към тавана хвърчаха пръски и скоро стените се покриха с трептящи, капки вода.

Битката на паяците така раздрусваше подводния дом, че стените се тресяха, таванът се клатеше, а водата долу кипеше като в котел. От силните удари люлката отново се залюля и с всеки нов удар излиташе все по-нагоре и по-нагоре и все по-често се удряше ту в едната, ту в другата стена. Пред очите на Карик и Валя като на кино пробягваха стени, таван, паяци, вода и отново стени, таван, вода.

Паяците се сражаваха мълчешката. Те се оплитаха с мощните си пипала, клатеха се като борците в цирка, след това отскачаха един от друг, напрегнато се гледаха със свирепите си очи и пак като по команда се хвърляха в бой и водата отново започваше да клокочи и да се пени, а стените на подводния дом се тресяха от силните тласъци като при земетресение. Децата наблюдаваха битката на страшните паяци, без да смеят дори да дишат.

— Ой, Карик — изведнъж захленчи Валя, — къде попаднахме? Никой няма да научи нищо за нас… нито мама… никой, никой…

— Тихо де! — изхриптя Карик. — Бърбориш, а сега трябва да се бяга… да се освободим някак си. Мълчи, моля ти се, струва ми се, че ей сега ще успея да си освободя крака.

От силните удари и сътресението въжетата на паяжината се разхлабиха. Помагайки си, децата успяха, макар и с големи усилия, най-после да се изтръгнат от въжената люлка. Ръцете на Карик и Валя бяха свободни, но какво да правят, ако паяците ги нападнат? Да се сражават с такива чудовища нямаха сили. Нямаше къде да бягат, нямаше и къде да се скрият.

— Нищо, нищо, Валя! Не се бой! — прошепна Карик с треперещи устни. — Ще се измъкнем някак си. Само, моля ти се, не плачи!

— Аз вече не плача! — изхълца тихо Валя и незабелязано от Карик бързо изтри очите си с ръка.

Като поглеждаше към паяците, Карик внимателно изпълзя от въжената люлка, протегна ръка към дебелото въже, което висеше от тавана, и се изправи, уловен за него.

Долу беше тихо. Протегнал шия, Карик разглеждаше паяците и си бърбореше нещо под носа. В тази минута той приличаше на съдия на ринга, който стои над падналия на земята боксьор и брои:

— Едно, две, три… пет… седем… девет! Ако събореният на земята боксьор не може да стане, след като съдията е изрекъл девет, значи боксьорът се счита победен. А Карик броеше все по-високо и по-високо.

— Сто и едно, сто и две, сто и три, сто и четири… Ура! — изведнъж завика той. — И двамата са готови! Гледай, Валя, те не мърдат! Ставай! Нали ти казах, не трябва да плачеш. Сега остава само по-бърже да се измъкнем оттука.

Валя стана и се изправи до брат си.

— Да — въздъхна тя и се огледа. — А как да се измъкнем оттука, знаеш ли?

— Лесна работа! — уверено каза Карик. — Непременно трябва да има някакъв вход и изход!

— А може и да няма!

— Браво! — усмихна се Карик. — А как, мислиш, ни домъкна дотук паякът? Трябва да търсим изхода! Трябва да има изход! Гледай внимателно!

Децата се наведоха, но Валя не видя нищо друго освен паяците и не беше чудно, защото тя гледаше само тях и не можеше да повярва, че те са загинали в горещата битка.

Безжизнените тела на паяците се полюшваха върху тъмната вода. Вълните ги изтласкаха към продънената стена и те лежаха един до друг, без да си обръщат внимание. В подводния дом настъпи такава тишина, че се чуваше тихият плясък на водата и шумът от капките, които падаха от опръсканите стени и тавана на подводния дом.

— Умряха! — радостно извика Карик.

Той се наведе, протегна шия и плю първо върху единия, сетне върху другия паяк. Паяците не помръднаха. Децата се спогледаха: дали са умрели или не са? Карик извика:

— Ехе-е-ей!

Паяците плаваха като надути с въздух кожени възглавници.

— Умрели са! — вече съвсем уверено каза Карик, измери с очи разстоянието до водата и пусна ръката си от въжето. Във въздуха се размятаха ръце и крака и Карик като камък цопна във водата.

— Карик, луд ли си! — завика Валя и гледаше с тревога фонтана от пръски, който се издигна над водата.

Главата на Карик изскочи на повърхността, той се огледа встрани и заплува към паяците.

— Карик! — запищя Валя. — Върни се! Те още дишат!

Без да обръща внимание на виковете й, Карик доплува до единия паяк, вдигна ръката си над водата и силно го удари по корема. Коремът на паяка избумтя като барабан. Карик бързо отплува от него, но го погледна, върна се обратно и го ритна по главата. Паякът не се помръдна. Тогава Карик се изкачи върху тялото му като върху сал и се изправи.

— Скачай! — извика Карик и махна на Валя с ръка.

— Не! — поклати глава Валя. — Много е високо!

— Да не мислиш завинаги да останеш там? Все някога ще трябва да скочиш. Хайде! Скачай! Валя въздъхна тежко.

— Скачай по-бързо, защото може да дойдат и други паяци, тогава ще стане още по-лошо. Валя затвори очи, пусна ръцете си и с писък полетя надолу. Дъжд от пръски обля Карик. Вълните залюляха паяците. Валя изскочи над водата, като пухтеше и дишаше тежко.

— Покатери се тука! — извика Карик, като барабанеше с краката си върху издутия тумбак на паяка. — Не се страхувай! Дай ръка!

Разтреперана и бледа, Валя доплува до страшното тяло, напипа с ръце дебелия космат корем на паяка, но изведнъж отдръпна ръката си и уплашено извика:

— Мъ-ър-да-а!

— Лъжеш! Нищо не мърда — разсърди се Карик. — Хайде по-бързо!

Най-после след дълги увещания Валя се хвана за ръката на Карик и той я издърпа върху страшния плаващ остров.

Паякът не мърдаше. Нямаше нищо страшно. Валя приклекна и започна да изстисква мокрите си коси. Карик се изправи и внимателно заразглежда мрачната дупка на паяка.

— Трябва да се махнем оттука — въздъхна Валя. — Къде ли е вратата?

— Ето я! — и Карик посочи черната пукнатина в стената.

Пляскайки с ръце над главата си, той скочи във водата и бърже заплува към пропуканата стена. Валя неспокойно го следеше, а когато той се скри в тъмнината, завика:

— Е? Какво има там?

Карик не отговаряше.

Валя погледна под краката си и побледня. Стори й се, че паякът се размърда.

— Ка-ари-ик! — завика тя.

Гласът й се търкулна под сводовете и замря.

— Ка-а-ри-ик! — извика Валя още по-силно. Тя вече се приготви да скочи във водата и да заплува към брат си, но в същия миг Карик се показа от тъмната цепнатина.

— Защо викаш? — каза сърдито той.

Като го видя жив и здрав, Валя се успокои. Тя му протегна ръка и му помогна да се изкачи върху паяка, после го попита:

— Какво видя там? Има ли врата?

— Не. Същата дупка като нашата — отговори Карик, като свиваше рамене.

— А там има ли някой?

— Никой!

Карик седна, сви колене под брадичката си, прегърна ги с ръце и се замисли.

— И врата ли няма?

— Няма!

— Ами ако вземем и се гмурнем под стената?

— Под стената ли?

Карик се наведе и започна да оглежда тъмната вода. Под водата се виждаше черното тинесто дъно на езерото. Сребърните нишки на паяжината се издигаха от черната тиня към самите краища на подводната камбана, придържайки я, и не й даваха да изплува.

— Трябва да се гмурнем под стената! — повтори Валя.

— А това виждаш ли го?

И Карик посочи с ръка опънатите под водата мрежи, които охраняваха входа и изхода в подводния затвор. Не! Страшно е да се гмурнат.

— Все пак трябва да има врата! — каза Карик. — Нали някак сме влезли тука.

Валя измуча нещо. Карик се обърна към сестра си и бързо я дръпна за ръката.

— Валя, какво ти е?

Тя стоеше бледа, с широко отворена уста, хванала с ръце гърлото си.

— Задушно е — тихо каза тя, — не ми… достига въздух…

— Сега, сега! — смутено измърмори Карик. Не знаеше с какво да помогне на сестра си, макар че и в неговите гърди нещо напираше и разпъваше до болка ребрата му. Главата му шумеше, сърцето му биеше често-често, като че ли Карик се изкачваше към висок стръмен връх. Влажният тежък въздух влизаше в дробовете му като гореща пара и само му пречеше да диша. Трябваше да се измисли нещо.

— Не бой се! — каза Карик и докосна ръката на Валя. — Все някак ще се измъкнем!

И отново, за стотен път, започна да оглежда подводния затвор. Виеше му се свят.

Той се наведе, взе с шепите си вода, плисна лицето си и изведнъж ръката му увисна във въздуха. По черното тинесто дъно видя огромни зелени яйца, разцепени в единия край. Едно яйце се помръдна, бавно се откъсна от тинята, чукна се в ръба на подводния дом и изплува някъде нагоре. Също така изплува и изчезна и второ яйце.

Карик протегна ръка към Валя.

— Водянка! Виждаш ли? — каза той с треперещ глас.

Карик не се излъга: това бяха пъпките на водянката. В големия свят той често беше виждал пъпките на водянката и сега ги позна без особен труд. Заедно с други млади природоизпитатели той беше събирал тези пъпки за училищния кръжок по естествознание и дори беше написал веднъж бележка в „Пионерская правда“ за това чудно растение.

Водянката е скитащо растение, което пътешества през цялото лято по реките и езерата, гонено от вятъра от бряг към бряг. Корените му приличат на мустачките на горската ягода. С тях растението се храни направо от водата. Към края на лятото върху мустачките се появяват млади кълнове. Те изскачат на повърхността на водата и разпускат листа, прилични на сърца, каквито рисуват по картинките.

През зимата водянката замръзва в леда и загива. Но преди това тя успява да пръсне по дъното на реката своите чудни пъпки.

През цялата зима зелените яйца лежат на дъното. Щом настъпят топлите дни, те се издигат и една след друга изплуват на повърхността и там се превръщат в плаващи растения.

Ето тези пъпки на водянката видя Карик.

Той хвана Валя за ръка и бързо заговори:

— Слушай! Те изскачат като тапи… Трябва да се гмурнем и да се хванем за една от тях. Сами ще ни изнесат нагоре…

— А паяжината? Гледай колко въжета има под водата.

— Все едно, трябва да опитаме… Гмуркай се бърже!

Точно в тоя миг на дъното се размърда гигантско зелено яйце. Нямаше за кога да се бавят. Пъпката се отдели от черната тиня и започна да се издига.

— Гмуркай се! — извика Карик.

Валя събра всичките си сили, дълбоко пое въздух, отблъсна се от паяка и изчезна под водата. Карик видя как тя се гмурна под стената, хвана се с две ръце за дебелата пъпка на водянката и заедно с нея излетя нагоре.

След сестра си се гмурна и той. Отвори очи под водата и стигна до една зелена торпила. Тя се размърда, Карик обгърна с ръце и крака дебелото хлъзгаво тяло и тозчас се завъртя като пумпал. Пъпката на водянката се преобърна няколко пъти и изведнъж, порейки водата, се понесе стремително нагоре.

Навярно дълго време водянката трябваше да цепи водата, защото Карик започна да се задушава. Още малко и сърцето му щеше да се пръсне от недостиг на въздух, но за щастие в същия миг той излетя като тапа върху повърхността. В лицето го удариха горещите слънчеви лъчи. Заслепен от ярката светлина, Карик пляскаше във водата и дишаше. Дишаше леко, с пълни гърди. До него плаваше Валя и също жадно поемаше свежия чист въздух.

— Ей, Валя — засмя се Карик, — жива ли си? Дишаш ли?

— Дишам!

— Най-важното е да не се боиш от нищо — радостно каза той, — да не се отчайваш, да не хленчиш и плачеш. Щом успяхме да се измъкнем от такъв страшен паяк, значи ще успеем да стигнем и до вкъщи.

Бедните деца, те дори не подозираха какво им предстоеше да преживеят в този непознат свят и колко още опасности щяха да срещнат по пътя си за в къщи.

Шеста глава

Смелите водоплаватели. Странните пасажери. Карик и Валя си пробиват път през водните джунгли. В търсене на храна. Децата намират чудни плодове. На ръба на пропастта

Повдигнали глава над водата, децата се оглеждаха. Наоколо, додето стигаше погледът, се простираше синя водна шир и само на запад, където залязваше слънцето, чернееше назъбената стена на гората. Над гората се кълбяха облаци.

— Първо трябва някак да стигнем до земя — каза Карик, — а след това и в къщи.

— Мислиш ли, че ще доплуваме? — попита Валя, като поглеждаше далечния бряг.

— Ще доплуваме! — уверено каза Карик. — С тия пъпки непременно ще доплуваме. Качвай се на кораба си!

Децата възседнаха зелените торпили. Карик извика:

— Греби с краката!

Започнаха да ритат с крака, опитвайки се да потеглят, но грамадните пъпки само се поклащаха, без да се помръднат.

— Чакай! — извика Карик. — Прехвърли се при мене! Двамата ще гребем.

Валя се прехвърли при брат си. Пъпката на водянката потъна във водата повече от половината.

— Греби! — каза Карик.

Децата дружно удариха водата с ръце като с весла. Пъпката помръдна и бавно заплува.

— Плуваме! — завика Валя.

— Пълен напред! — извика Карик. Отначало пъпката се въртеше ту наляво, ту надясно, но скоро работата се оправи.

Порейки с носа си водата, зелената торпила се понесе към брега. Децата усърдно работеха с ръце и я тласкаха напред. Откъм брега идваше някакъв много странен шум. Като че ли някой удряше по водата с дъска или с весла; и колкото се приближаваха, толкова по-ясен ставаше шумът. И изведнъж до тях зарева оглушително зелено чудовище.

„Ква-а-а, ква-а-а!“ — понесе се над водата.

Валя подскочи и едва не падна от пъпката на водянката.

— Какво е това? — попита тя и престана да гребе.

— Жаба!… Навярно жаба. Най-обикновена жаба, само че малко по-голяма от пететажна къща. Не се бой.

— Да — жално каза Валя, — най-обикновена… Нас сега може да ни налапа една муха, а това е цяла пететажна жаба.

— Нищо — успокои я Карик. — Такава жаба няма да ни забележи.

Валя не каза нищо.

Сега децата плаваха покрай зелени, нарязани от заливи брегове.

От водата се издигаха месести яркозелени острови; те едва-едва се поклащаха като закотвени салове. За да не налетят на тях, децата трябваше внимателно да се оглеждат.

— Какво, мислиш, е това? — попита Валя, като сочеше един от тези острови.

— Не знам — нерешително отговори Карик, — сигурно някакви листа… някакви водни растения.

Ту отляво, ту отдясно от водата изплуваха кръгли животни с гладки, полирани като леки коли гърбове. Пък и самите те бяха не по-малки от кола. Животните разперваха криле, излитаха и отново кацаха върху водата, като вдигаха облаци пръски.

В широкия проток между островите децата видяха кафяво космато чудовище с дълги криви крака. То сновеше напред и назад, като се плъзгаше по водата върху своето тлъсто, кръгло шкембе. Върху гърба на дебелокореместия звяр седяха пет също такива зверчета, само че много мънички. Дребосъчетата стояха спокойно.

От време на време косматото животно хващаше нещо във водата. Тогава животинчетата в миг се плъзгаха във водата и също така бързо се връщаха обратно по местата си. В лапите си стискаха парчета храна, която бърже налапваха.

— Ето пак паяк! — пошепна Валя и престана да гребе.

Пъпката спря и мързеливо се заклати върху вълните.

— А това върху гърба му са малките паячета — каза Карик. — По-добре да почакаме малко, докато си отидат.

Но зад острова изскочи друг паяк, също такъв кафяв и космат. На гърба му също така мърдаха малки паячета. Паяците се хвърлиха един срещу друг. Това бяха паяци доломеди — надводни хищници. Те свирепо се сблъскаха. Паячетата се изсипаха във водата.

Докато големите паяци се биеха, малките им безсмислено тичаха по водата, събираха се бързо накуп и отново се разбягваха. Но ето, борбата свърши. Един от паяците започна бавно да потъва във водата. Широките водни кръгове подхванаха паячетата и ги заподхвърляха ту нагоре, ту надолу. Те заподскачаха върху вълните като току-що излюпени патета.

— Сега малките ще започнат да се бият! — тихо каза Валя.

Но дребосъчетата едва ли можеха да се сражават. Те затичаха неспокойно по водата, блъскаха се, премятаха се, а след това се спуснаха към паяка победител и като се бутаха, чевръсто се покатериха върху гърба му.

Карик и Валя се спогледаха.

— Как мислиш — запита Валя, — дали ще изпъди чуждите паячета?

Но паякът доломед дори не забеляза, че пасажерите върху гърба му едва ли не се удвоиха. Разкрачил дългите си крака, той спокойно стоеше върху водата и търпеливо чакаше паячетата да се настанят. А когато всички се качиха, той, сякаш нищо не беше се случило, се понесе напред и изчезна в лабиринта от острови. Децата заплуваха по-нататък.

— Интересно… — замислено каза Валя.

— Какво е интересно?

— Интересно, какво ядяха тия паячета?

Карик сви рамене.

— Навярно нещо отвратително!

Валя въздъхна. Тя си спомни, че не бяха яли нищо от вчера, и тихо каза:

— А може и да не е отвратително. Отначало може да не ти е вкусно, но след това ще свикнеш и толкоз. След това ще ти стане вкусно.

Беше обед. Децата се замислиха. Какво ли правят сега в къщи? Баба им навярно нарежда масата, майка им вчера казваше: „Обядът ще бъде много вкусен. Гледайте да не закъснеете“.

— Какво мислиш — запита Валя, — какъв ли е днес обедът?

— Мисля, супа и баница с лук и яйца.

Валя преглътна слюнката си.

— А може би борш със свинско, с шунка или с кренвирши, а за второ — бифтек с лук и пържени картофи. Ти какво предпочиташ?

— Аз ли? — Валя се замисли малко и каза: — Бих изяла парче хляб… и малко кашкавал.

— А аз — каза Карик — бифтек. Само да бъде голям… като чиния… и много, много картофи със салата, а след това мога да изям цяла баница и ягодова торта, а след това…

Валя престана да гребе. Тя се обърна към Карик и попита:

— А ние какво ще обядваме?

— Днеска май няма да обядваме.

— Ами ще вечеряме ли?

— Май няма и да вечеряме.

— Ами закуска?

— Няма и да закусваме.

— Ами какво ще правим?

— Нищо — каза унило Карик. — Ще трябва да не мислим за това.

Валя въздъхна.

— Хайде, греби! Карай по-бързо към брега! — извика Карик. — Може там да намерим нещо.

— Дано намерим ягоди. Сега те са десет пъти по-големи от нас. Навярно са като купа сено. Знаеш ли, можем да си издълбаем пещера в една ягода — да живеем в нея — и ще ядем от стените и тавана й.

— Стига си бъбрила — намръщи се Карик. — По-добре греби, а след това ще видим!

Валя замълча.

Под дружните замахвания на ръцете и краката пъпката пенеше водата и летеше към брега, а след нея като водни мустаци оставаше дълга разтапяща се следа. С всяка минута брегът се приближаваше все повече. Гората се издигаше все по-високо над водата и сякаш сама плуваше към децата.

— Хайде още малко! — подвикваше Карик.

— Давам пълен напред! — пъшкаше Валя.

Пъпката летеше като стрела.

Не мина и час и пред малките пътешественици израсна висока тръстикова гора, която закри слънцето. Гъста прохладна сянка лежеше върху водата, прохладна беше и водата край гората, не както на слънцето.

Пъпката плаваше между огромни пръстеновидни дънери, които растяха направо от водата. Върховете им се губеха някъде в небето.

— По-полека греби! — изкомандва Карик.

— Защо?

— Тук има някой! Чуваш ли?

Децата престанаха да гребат. Карик сложи пръст на устните си. Двете деца тревожно се споглеждаха и мълчаливо се ослушваха в нестройния шум, който идеше от гората. Кривите стебла се люлееха, търкаха се едно о друго и силно скърцаха. В тъмния гъсталак на гората, откъдето се носеше хлад и влага, нещо шумно пляскаше и някой пронизително цвърчеше и врещеше.

Гората беше залята като при пълноводие. През пролуките блестяха сини езерца, а по-нататък се издигаха гъсти шубраци. По водата, между тръстиковите дървета, преминаваха странни бързоноги животни, а тях ги гонеха други, още по-едри и страшни. Те настигаха своите жертви и веднага ги изгълтваха.

— Така-а-а! — каза Карик и тихо изсвири с уста.

Валя всичко разбра без думи. Поглеждайки със страх брат си, тя попита шепнешком:

— Обратно ли ще се върнем?

— Къде? — каза Карик, като помълча. — Трябва да доплуваме до брега, където няма такива чудовища. Хайде да потърсим друг бряг.

Те се измъкнаха от гъсталака и подкараха пъпката покрай тръстиковата гора, като непрекъснато се оглеждаха и се мъчеха да бъдат по-далеч от нея.

— Знаеш ли — каза Валя. — Предлагам да наречем този бряг: „Джунглите на кошмарните ужаси“.

— Ама че глупаво! — каза Карик.

— Защо да е глупаво? — учуди се Валя. — Всички пътешественици дават названия. И у Жул Верн е така.

Карик нищо не отговори. Той разглеждаше гората, покрай която плаваха, и си свирукаше не много весела песничка.

— А може — каза Валя — да я наречем „Гората на кървавите тайни“.

— Хубаво де — измърмори Карик, — по-добре греби!

Тръстиковата гора оредя и скоро съвсем се свърши. Отдясно започна пустинен бряг, засипан с жълти, блестящи на слънцето камъни. Беше толкова топло, че всичко живо се беше изпокрило, спотаено под листа, под камъни. Децата плаваха, без да срещнат нито една жива душа. Пътят беше свободен. Карик се развесели.

— Ето тези брегове — каза той и посочи каменистия бряг — аз бих нарекъл „Нос Добра надежда“.

— Защо нос? Аз не виждам никакъв нос.

— Това не е важно — отговори Карик и насочи лодката към брега, — докато пътешестваме, може да открием и някакъв нос.

— А аз…

— А аз хвърлям котва! — извика Карик и пръсна лицето на Валя с вода.

Децата за последен път размахаха ръце и зелената торпила се вряза в каменистия бряг. От силния удар пъпката се преобърна. Карик и Валя полетяха във водата, бързо скочиха и като се вкопчваха с ръце за издадените камъни, се покатериха на брега. Камъните бяха нажежени от слънцето. Валя седна на един от тях и веднага скочи.

— Какво? Хапе ли? — засмя се Карик. — Как мислиш да наречем този камък?

Той вдигна ръката си като козирка над очите, огледа хоризонта и каза:

— Знаеш ли какво?…

— Какво? — несигурно попита Валя.

— Тези камъни са пясък. Когато бяхме големи, той ни се струваше ситен, а сега за нас всяка песъчинка е колкото камък.

— Е, и какво от това? Карик въздъхна и каза:

— Разправят, че в Африка пекат яйца, като ги заравят в пясъка. Страхувам се да не се изпечем върху тези камъни.

Той докосна един камък и поклати глава.

— Не, тука не бива да спираме! Трябва да вървим другаде.

Децата се върнаха при своята зелена торпила и пъпката отново се отправи на път.

— Аз предлагам — каза Валя — да назовем този бряг…

— „Тайната на ужасните камъни“ — подхвана Карик и високо се засмя.

Валя обидено замълча. Свъсила вежди, тя усърдно подкарваше зелената торпила с ръце и крака. Мълчеше и Карик.

Колко време са карали пъпката на водянката покрай жълтия бряг, децата не знаеха, но ръцете и краката им започнаха да отмаляват.

— Ако знаеш само колко ми се яде! — заприказва Валя и наруши дългото мълчание.

— Знам — обади се Карик, — и на мене стомахът ми залепна.

— Хубаво ще бъде — рече Валя — да хванем нещо и да го изпечем на тези камъни…

— Какво например?…

— Ами каквото и да е… пеперуда… или водно конче…

— Мислиш ли, че ще е вкусно?

— Разбира се! Ако се изпече, непременно ще бъде вкусно.

— А аз — си призна Карик — май и сурова бих я изял… Пеперуда!… Само че няма как да я хванем.

Като разговаряха така, те доплаваха до брега, покрит с тревиста гора. Над гората се издигаше знойната пара на летния ден. Ту тук, ту там растяха възловати дървета, които приличаха на баобаби, каквито Карик и Валя бяха виждали на картинка.

— Тук трябва да има плодове! — завика Валя. — Аз знам. В гората винаги има плодове. Хайде да спираме по-бърже.

Пъпката спря до полегатия бряг. Децата скочиха на земята и като се препъваха, затичаха към гората. В гората беше задушно. Дърветата миришеха на блатна трева. Техните зелени блестящи стволове бяха без кора. Слънчевите лъчи проникваха през гъстите шубраци и падаха върху земята на големи жълти петна. Земята под краката им беше мокра и лепкава.

— Хайде! — извика Валя, като влизаше навътре в гората. — Да видим кой пръв ще намери обед.

— Добре — каза Карик, — търси, само не се отдалечавай много, иначе можем да се загубим. Като си подвикваха, децата вървяха из гората и внимателно се оглеждаха. От време на време те спираха, разтваряха с ръце тежките листа и гледаха дали няма плодове под тях. Катереха се по тревните дървета и там търсеха плодове. Но плодове нямаше никъде.

Ама че странна гора! Нима ще трябва да умрат от глад? Изведнъж децата чуха напред глух шум. Те се спряха.

— Чуваш ли?

— Да — кимна с глава Валя. — Това е вода! Като че ли шуми река. Хайде да вървим! Около реките винаги има плодове. Сигурна съм.

Валя се затича. Карик се спусна след нея.

— По-тихо! — извика той. — Може би това не е река, а някаква жаба диша.

Той хвана Валя за ръка. Децата тръгнаха в посоката, откъдето се чуваше шумът, и се вслушваха във всеки подозрителен звук. Купища повалени стебла, покрити със засъхнала кал, преграждаха пътя им. Сухи листа се изправяха пред тях като стена и когато децата се опитаха да заобиколят един малък лист, той падна отгоре им и те едва се измъкнаха.

Най-после Карик и Валя стигнаха до един висок хълм. Те изтичаха на върха му и изведнъж усетиха, че в лицата им лъхна хладина. Пред тях шумеше поток. Разтвориха с ръце шубраците и видяха пред себе си рекичка.

Рекичката не беше голяма. Тя шумеше и се пенеше, скачаше по камъните, лъкатушеше ту наляво, ту надясно, като се спускаше на гърмящи водопади.

— Виждам! — завика Валя.

Тя издърпа ръката си от ръката на Карик, отблъсна го и хукна напред.

— Валя! Стой! Върни се!

Но Валя вече се беше скрила зад дърветата.

— Насам! Насам! — чу Карик нейния глас. — По-бързо! Намерих плодове, и какви големи! По-бърже, Карик!

Карик затича по посока на гласа й.

— Валя-я-я!

— Насам! Насам!

Валя стоеше под високо дърво и поглеждайки нагоре, сочеше нещо. Карик изтича при нея.

— Плодове ли?

— Аха! Тука! Колко са големи!

Валя плесна с ръка по извитото стебло на дървото. Карик погледна нагоре.

Високо над земята, притискайки се към стеблото на дървото, висяха тъмни плодове, големи колкото бирени бъчви. Меки и сочни, те се гушеха в сянката на дългите тесни листа.

— Е? — светнаха очите на Валя.

— Какво „е“? Напред! — извика Карик и се хвърли към дървото.

Децата обхванаха стеблото с ръце и крака и се закатериха нагоре, като не откъсваха поглед от сочните тъмни плодове — пръв се катереше Карик, а след него — Валя. Стеблото леко се полюшваше, листата му трептяха. Долу в пропастта шумеше и се пенеше реката. Валя погледна надолу.

— Ох, ами ако паднем — ужас! — каза тя.

— Катери се, няма да паднем! — извика Карик отгоре.

Като работеха чевръсто с ръце и крака, те стигнаха най-сетне до съблазнителните плодове. Карик протегна ръка и изведнъж пред очите му притъмня, ръцете му се разтвориха.

— Какво ти е? — бързо попита Валя и в същия миг усети оглушителен шум в ушите. Главата й се завъртя.

Децата размахаха ръце, преобърнаха се във въздуха и стремително полетяха в бурната бърза река. Силното течение подхвана Карик и Валя, заподхвърля ги от камък на камък и ги понесе надолу към гърмящия водопад.

Седма глава

Бой в подземието. Животно с уши на краката. Необикновената гора. Иван Гермогенович става пилот. Неочаквана среща.

Иван Гермогенович седеше в дупката. Когато очите му свикнаха с тъмнината, той видя в дъното на черната пещера огромна глава с дълги мустаци.

— Ама че хусар! Кой ли е пък този? — промърмори объркано Иван Гермогенович.

Главата и предната част от тялото на животното бяха покрити с широк изпъкнал щит. Под щита се показваха зъбести лапи — късички, но много широки. Професорът веднага разбра, че не е по силите му да се бори с това подземно животно. То можеше да го убие с един удар на лапата си. И все пак Иван Гермогенович реши да се защищава.

Той притисна гръб до студената влажна стена на подземието и насочи напред жилото на осата. Животното се размърда. Голямото му твърдо тяло, сглобено сякаш от широки кокалени пръстени, се раздвижи. От стените на пещерата шумно се посипа пръст.

„Ами ако се опитам да го нападна отзад?“ — помисли Иван Гермогенович.

Но и отзад животното беше неуязвимо. Две ципести криле, сгънати едно до друго, покриваха тялото му като здрава броня.

— Какво ли ще е пък това? Какво? Професорът се понадигна на пръсти, протегна врат и изведнъж с ужас забеляза две копия с остри шипове, които се влачеха по земята като опашки.

— Подземен щурец. Попово прасе — прошепна Иван Гермогенович.

Поповото прасе шумно се въртеше в подземието, разгребваше пръстта с лапите си и се приближаваше все повече и повече към професора.

„Храни се с личинките на насекомите, със земни червеи — си спомни професорът, — значи ще излапа и мене.“

Като се оглеждаше безпомощно наоколо, Иван Гермогенович започна да отстъпва внимателно към тъмния ъгъл на пещерата, мъчейки се да се държи колкото се може по-далеч от поповото прасе.

„Трябва да го заобиколя!“ — помисли си професорът, като се промъкваше покрай стената в тила на своя враг.

Поповото прасе се обърна. То размърда мустаци, като че ли душеше или се ослушваше. Професорът спря да диша.

Поповото прасе отпусна мустаци и тромаво загребвайки с лапите си — лопати, се нахвърли точно върху професора. Иван Гермогенович хукна назад и се върна на старото си място.

Не! Никак не е лесно да се излъже попово прасе под земята. Тук то се чувствува като риба във вода.

— Не! Не мога да избягам! Трябва да се бием!

Иван Гермогенович се спря, решително издигна копието си и се приготви за бой. Отстъпи назад. Лактите му се опряха о стената и той изведнъж почувствува празнина под тях. Обърна се бързо. Точно пред него зееше вход към широка, тъмна дупка.

Професорът си пое дъх.

Накъде ли води този тунел? Кой го е изкопал? Не се ли крие в него нова опасност?

Но нямаше време да мисли сега за това…

„Да се скрия, да се махна оттук, да се заровя по-дълбоко в земята“ — проблесна в ума на професора и без да размисля дълго, бърже се мушна в дупката.

Като се препъваше и нараняваше от камъните, Иван Гермогенович започна да се промъква в тъмнината, опипвайки пътя с ръце.

Тунелът се оказа дълъг. Той ту се спускаше надолу, ту се издигаше нагоре, ту криволичеше надясно, ту остро завиваше наляво и ставаше все по-тесен и по-тесен. Трябваше да се навежда, а на места дори и да пълзи, влачейки след себе си копието. Но това бяха дреболии.

С тези неудобства професорът беше готов да се примири. Той беше съгласен цял ден да пълзи по корем, само да може да избяга от проклетото попово прасе! Само да се скрие някъде!

Но да се избяга от поповото прасе като че ли беше невъзможно. То го преследваше по петите и професорът ясно чуваше зад себе си нарастващия шум на преследването.

Иван Гермогенович току-що се беше мушнал в тунела, когато поповото прасе се спря, затършува с мустаци по стените на пещерата и замря като че ли в размисъл: къде може да се скрие този толкова странен и толкова чевръст червей?

Мустаците на поповото прасе неспокойно се раздвижиха. Те опипваха пода, стените, тавана и скоро откриха входа на дупката. Поповото прасе пъхна глава в дупката и тежко задиша. Интересно, дали е тук?

То постоя на място, като почукваше с лапите си, после решително промуши грамадното си тяло в дупката и бързо разгребвайки пръстта, запълзя по тунела. Поповото прасе се врязваше в пръстта като горещ гвоздей в парче краве масло. То вървеше и пробиваше с тялото си меката земя, продупчваше я с фантастична бързина.

Професорът чу зад себе си пресекливо дишане и изведнъж върху раменете му се стовариха коравите мустаци на поповото прасе. Мустаците го опипваха, плъзгаха се по лицето и ръцете му. Иван Гермогенович извика. Обърна се бързо, удари мустаците с копието и запълзя по-нататък.

Грапавите стени на тесния тунел болезнено драскаха раменете, гърба и лактите му. Тунелът стана толкова тесен, че Иван Гермогенович едвам се промъкваше напред. Беше много трудно да се диша от влагата и плесента.

Професорът се обливаше в пот. Сърцето му биеше. Ръцете и краката му трепереха. Колкото повече напредваше, толкова по-трудно се промъкваше през тесния коридор, но чуваше, че поповото прасе изостава, и това му вдъхваше надежда за спасение. Шумът от преследването заглъхваше все повече и повече. Поповото прасе остана някъде далече назад.

„Спасен съм! Отскубнах се!“ — задъхваше се Иван Гермогенович.

Опирайки се с лакти и колене в земята, той пълзеше, напрягаше всичките си сили и изведнъж блъсна главата си в стена. По-нататък нямаше изход. Тунелът се свърши. Иван Гермогенович потрепери.

„Нима — смърт? Но кой тогава ще спаси Карик и Валя?“

Облян в пот, той припряно шареше в тъмнината, ала ръцете му се натъкваха само на плътни стени.

Какво да прави? Той седеше в дупката като в капан. След него напредваше поповото прасе, а пред него — плътна стена. Какво може да се предприеме в такова безизходно положение? Иван Гермогенович почувствува как по цялото му тяло пробягваха тръпки. Ръцете и краката му изстинаха. Устата му пресъхна.

— Не — решително каза професорът, — още не се знае кой кого ще победи. Ти си голямо силно животно, но аз пък съм човек. Аз ще се бия с тебе и ще победя.

Само преди час Иван Гермогенович можеше да смачка с пръст поповото прасе, а сега трябваше да събере всичките си сили, и то без да бъде убеден какъв ще бъде изходът от този бой.

Иван Гермогенович се обърна назад и притискайки се към плътната стена, насочи напред копието.

— Ще го ударя точно в нервния възел под окото — високо каза професорът…

Изведнъж в главата му проблесна мисъл, от която той изтръпна.

„Ами как ще се измъкна оттука, ако убия поповото прасе? То ще запуши с огромното си тяло тунела. Как ще отместя от пътя си това огромно чудовище?“

Но време за мислене нямаше. Подземният шум все повече и повече нарастваше. Поповото прасе беше съвсем близко. Мина минута, втора.

— Махай се! Махай се! — завика Иван Гермогенович и размаха копието, като се мъчеше с виковете си да изплаши поповото прасе.

Пръстта се свлече с грохот. По стените на тунела се понесе шумолене. Грапавите мустаци на поповото прасе се протегнаха към професора, като опипваха в тъмното главата и раменете му. Иван Гермогенович рязко се дръпна назад и започна да нанася с копието безброй удари по главата на чудовището.

— На! На! На! — хрипкаво викаше професорът.

Поповото прасе не очакваше такова нападение. Отстъпвайки, то запълзя назад.

— Аха! Аха! — завика Иван Гермогенович и смело се хвърли срещу врага.

Поповото прасе протегна мустаците си, професорът с все сила ги удари с юмрук и ругаейки високо, подгони животното по тунела. Той продължаваше да бие с копието поповото прасе по главата, като гледаше да попадне с острия край в нервния възел.

Но изведнъж поповото прасе скри главата си под щита и копието зачука по роговия капак без всякакъв смисъл.

Чудовището се спря. Изглежда копието повече не го плашеше. Професорът разбра: битката беше загубена. Размърдвайки широките си лапи, поповото прасе премина в настъпление. Професорът пак трябваше да отстъпва.

Като размахваше копието, той започна бавно да отстъпва към дъното на тунела, докато не почувства зад гърба си здравата стена.

„Ето го и края“ — помисли си Иван Гермогенович.

Затвори уморено очи, скри глава в раменете си и целият се сви на кълбо.

Изведнъж чу шум над главата си. Таванът на дупката трещеше, като че ли някой го пробиваше. Отгоре му се посипа пръст. Таванът се пропука. В дупката за миг проблесна мътна светлинка, професорът видя късче от далечното синьо небе, но тутакси запушвайки процепа, отгоре се спусна нещо прилично на огромна шушулка.

— Какво ли е това? — извика професорът и хвана шушулката с ръце.

Шушулката трепна и започна бързо да се изкачва нагоре. Професорът разбра само едно — че шушулката идваше оттам, където имаше слънце, а той трябваше да излезе при слънцето изпод земята заедно с тази шушулка. Той я обхвана още по-здраво с ръце и крака и като тапа излетя от земята. Слънцето го ослепи. Професорът замижа.

— Спасен съм! Спасен съм! — зарадва се Иван Гермогенович.

Но преди да пусне ръцете си, някаква неизвестна сила го подхвърли нагоре, после го запокити надолу, след това пак нагоре, пак надолу. Професорът излиташе като топка и отново падаше на земята.

Трябваше по-бързо да се освободи от подскачащата шушулка. Професорът пусна ръцете си. Завъртя се във въздуха, полетя към земята и се търкулна през глава по камъните. Ударът беше толкова силен, че за миг загуби съзнание.

Когато се свести, първото, което видя, беше едно голямо зелено животно. То стоеше недалеч от него, разкрачило дългите си крака, осеяни с остри шипове — шпори. Силните му пищялки се издигаха по-високо от тялото и бяха прегънати в еднакви триъгълници. Върху земята лежеше дебела, извита като шушулка опашка, много по-дълга от самото зелено животно.

— Аха — повдигна се на лакти Иван Гермогенович, — сега разбирам, че съм се държал за тази опашка. Прекрасна опашка.

Като чу гласа на професора, животното обърна към него сплеснатата си глава с голяма уста и замърда неимоверно дългите си мустаци.

— Спасителю мой, от кое семейство си? — вежливо запита Иван Гермогенович.

Зеленото, сякаш цялото покрито с блестящ лак животно размърда краката си.

— Ах, виж кой бил! — извика професорът. — Ти ме слушаш с краката си, нали? Така, така, добре. Ти си зеленият щурец. Е, благодаря ти, благодаря ти, скъпи. Благодаря ти, че ме спаси от беда.

Щурецът отново размърда крака. Надлъжните слухови цепнатини на предните му крака се обърнаха към професора. Щурецът се ослушваше…

Сега вече на професора му стана ясно какво се беше случило с него.

По това време на годината самките на щурците пробиват земята, за да скрият дълбоко в нея своите яйца. През пролетта от тези яйца се излюпват личинките на щуреца. Те ще изпълзят на повърхността на земята и ще започнат да унищожават гъсениците, пеперудите и мухите.

За щастие самката проби земята точно на това място, където поповото прасе бе притиснало професора. Но щурецът не успя да снесе яйцата си. Допирайки се до яйцеполагалото, Иван Гермогенович, разбира се, силно изплаши самката и затова тя така бързо издърпа от земята своята опашка — яйцеполагало.

— Моля за извинение — весело каза Иван Гермогенович, — извинявай, че ти попречих. Щурецът подскочи. Разпери крилата си, които блеснаха на слънцето, и изчезна в зеления гъсталак на тревната гора.

— Извинявай! На добър час! — извика след него Иван Гермогенович и му махна с ръка. Професорът остана сам. Той стоеше, оглеждаше се и гладеше бялата си брада.

— Да — забъбри Иван Гермогенович, — но къде ме домъкна, мили зелени скокльо? Къде е сега езерото? Как да отида до него? Надясно ли да тръгна, или наляво?

Наоколо шумеше гората. Но едва сега професорът забеляза, че тази гора не приличаше на тревните джунгли. Тук нямаше изкривени бамбуковидни дървета. Дългите, едва извити стебла се издигаха нагоре като гигантски свещи.

Професорът погледна короните им и учудено замига с очи. Там, на главозамайваща височина, тихо се поклащаха огромни бели шапки. Всяко дърво приличаше на дълъг прът, върху който са нахлупили огромен бял калпак.

— Какво ли е пък това? — примижа Иван Гермогенович.

Той се приближи до дърветата и изведнъж се спря като вкаменен. Пред очите му от върха на едно дърво се откъсна и полетя бяло пухкаво облаче и внезапно изчезна, сякаш се разтопи във въздуха.

Професорът сви рамене. Той нищо не разбираше. В гърба му духна вятър и в същия миг белите върхове се откъснаха от стеблата и бавно заплуваха във въздуха.

Неочаквано в краката на Иван Гермогенович някъде отгоре падна тежко, продълговато ядро. Професорът се наведе. От предната част на ядрото стърчеше тънък дълъг камшик, а на края му трепереше пухкав парашут.

— Аха! — завика професорът. — Но това е… как не се сетих веднага?

Той чевръсто изтича до най-високото дърво, вдигна глава и го огледа от горе до долу.

— Така, така! Прекрасно! Днес имам голям късмет.

Професорът попристегна костюма си от паяжина, подскочи и се хвана за стеблото на дървото.

Стеблото беше дебело, професорът едвам го обхващаше с ръце и крака, но щом го докосна, той почувства, че дланите му и коленете му прилепнаха към него.

— Нищо, нищо — замърмори Иван Гермогенович, — само да се покатеря до средата, а нататък ще бъде по-лесно.

Той с мъка отлепваше ръцете и краката си, дишаше тежко, обливаше се в пот и пълзеше по стеблото като муха по мухоловка.

Отначало катеренето беше много трудно, но колкото по-високо се изкачваше професорът, толкова по-тънко ставаше стеблото, а изкачването — по-леко. Вятърът клатеше дървото и заедно с него се люлееше Иван Гермогенович, който не смееше да погледне към земята.

Но ето и върха на дървото — бяла пухкава шапка. Професорът протегна ръка, приготви се да се прехвърли от стеблото върху короната на дървото и изведнъж почувства, че по ръката му се плъзна нещо меко.

Иван Гермогенович се притисна до стеблото. Около него неочаквано запляскаха криле, въздухът зашумя. Пред очите на професора се понесоха, танцувайки, крилати животни. Изплашеният професор скри глава в раменете си.

„Ще ме излапат. Непременно ще ме излапат, разбойниците“ — с тъга помисли той; но като разгледа добре крилатите животни, изведнъж се успокои.

— Уф! Какъв съм страхливец! — с облекчение въздъхна Иван Гермогенович.

Опънали във въздуха дълги тънки крака, животните кръжаха около дървото, трептейки с прозрачните си твърди криле. Дългите им опашки докосваха лицето на професора, плъзгаха се по цялото му тяло.

— Еднодневки. Най-обикновени еднодневки — промърмори Иван Гермогенович, хвана се с две ръце за месестите листа на короната и спокойно продължи да пълзи към върха на удивителното дърво.

Еднодневките само от пръв поглед изглеждаха великани. В действителност те бяха малко по-големи от професора. Изглеждаха огромни, защото след тях вместо опашки се развяваха дълги нишки, които у едни приличаха на вилица, а у други на пергел. Тези нишки бяха два пъти по-дълги от телата им.

„Гледай как танцуват! — помисли професорът. — Навярно скоро ще почне да се стъмва?“

И без да обръща повече внимание на крилатите танцувачи, Иван Гермогенович се изкачи върху короната на дървото. Нямаше причина да се страхува от еднодневките. Тези насекоми нямат дори уста. Животът им е толкова къс, че не е необходимо да се грижат за храна. Те се появяват на тоя свят, за да изиграят в топлия въздух своя единствен танц.

Еднодневките цял ден се въртят във весело хоро, неуморно размахват крилца и когато настъпи лятната привечер, те се спускат върху водата, снасят яйцата си и повече никога не излитат. В такива дни телата на еднодневките покриват реките с червеникави килими. Течението носи милиарди безобидни същества, влачи ги покрай стръмни и полегати брегове, но до устието не ще доплува нито една еднодневка. По пътя до една ги изяждат риби и птици. Незавидна е съдбата на еднодневките. Да потанцуват и да бъдат изядени — ето за какво идват те на този свят.

Заобиколен от хороводите на еднодневките, Иван Гермогенович стоеше на върха на дървото, което напомняше купол. Цялата му полегата повърхност беше осеяна с тъмни блестящи ядра. От всяко ядро се издигаше нагоре гъвкаво стебло с парашутче на края. Те шумоляха над главата на професора като пролетна градина.

От време на време ту едно, ту друго ядро трепваше и се поклащаше, после се откъсваше и за миг оставаше да виси над короната. Вятърът подхващаше парашута и тогава ядрото плуваше във въздуха заедно със своя пухкав парашут и стебло.

Професорът опипа стеблата с ръка и се зае за работа. Той избра десетина най-едри парашути и ги откъсна от ядрата им. В ръцете му се появи цял букет чадъри с пухкави облачета на края. Парашутите се дърпаха нагоре и повдигаха Иван Гермогенович над короната; той трябваше да напрегне всички сили, за да се задържи на мястото си.

После Иван Гермогенович бързо откъсна още един чифт парашути, подскочи живо и увисна във въздуха. Известно време той вися, клатейки крака, но духна вятър и парашутите весело зашумяха над главата му. Въздушният поток подхвана професора и го понесе над земята.

— Великолепно! Просто великолепно! — засмя се Иван Гермогенович и се залюля във въздуха като махало. — Никога през живота си не съм помислил, че ще трябва да летя върху пухчетата на глухарче.

Сега от голямата височина странните дървета с бели шапки изглеждаха като най-обикновени глухарчета, а гората приличаше на най-обикновена трева. Професорът се огледа.

Наоколо се простираха тревни джунгли и пясъчни пустини. Далеч върху високата планина Иван Гермогенович видя огромен стълб, на който се развяваше червено платнище.

— Аха! Моят прът! — прошепна професорът и доволно се усмихна.

Още по-далеч и по-надясно синееше широко водно пространство.

— Ето го и езерото. Великолепно. Сега знам посоката.

Вятърът брулеше пухкавите парашути. Гмуркайки се във въздуха, Иван Гермогенович летеше над гори и полета и внимателно гледаше надолу. Но насрещният въздушен поток го подхвана и го понесе право към езерото.

— Ехе! Така мога и да потъна! — смръщи вежди професорът. — Трябва да се приземявам, докато не ме е отнесло в открито море.

В този момент Иван Гермогенович прелиташе над слънчева полянка. Мястото беше удобно за спускане. Той реши да се приземи. Пусна от ръцете си един след друг няколко парашута, прелетя с бръснещ полет над земята и бавно започна да се спуска. И тревата отново започна да се превръща във вековна гора, а тясното ручейче — в широка и буйна река.

— Хопа! — извика професорът и едновременно изпусна два парашута.

Понесе се над реката. Професорът наведе глава, търсейки удобно място за кацане, и изведнъж видя Карик и Валя, които плуваха по реката. Вълните ги хвърляха от камък на камък; влачеха ги по течението и те се въртяха върху водата като сламки.

— Дръж-те се-е-е! — извика професорът отгоре.

Пусна и последния парашут и като камък полетя надолу в пенливата вода.

Осма глава

Спасяване на давещите се. На път към сандъчето. Живите прозорчета. Пътешествениците срещат стада тревни крави. Тъжни спомени. Нападението на въздушната костенурка

Силното течение събаряше професора. Той падаше ту на едното, ту на другото си коляно, водата го блъскаше, заливаше главата му, но той отново се изправяше и внимателно пристъпвайки от камък на камък, вървеше напред.

Карик и Валя лежаха върху ръцете му като мъртви. Очите им бяха затворени, ръцете им безпомощно се клатеха, краката им се влачеха по водата.

— Нищо, нищо! — шепнеше професорът и тежко дишаше. — Всичко ще се нареди! — и той още по-здраво притискаше децата към себе си.

Но ето го и брега. Професорът постави Карик и Валя на земята, приклекна до тях и започна да ги разтрива.

— Е, хайде де! Ама какво правите? — мърмореше Иван Гермогенович.

Той сгъваше ръцете и краката им, преобръщаше ги ту на едната, ту на другата страна. Но всичко беше напразно. Децата лежаха неподвижни, със затворени очи и с плътно стиснати, побледнели, мъртвешки посинели устни.

— Какво да правя сега? — намръщи се Иван Гермогенович.

Той потърка чело и изведнъж засия. Професорът си спомни стария, вече забравен начин за спасяване на удавени. Скочи бърже, хвана Валя за краката, повдигна я над земята и със сила започна да я тръска. От носа и от устата на Валя рукна вода. Валя запъшка.

— Пъшкаш, а! — зарадва се Иван Гермогенович. — Великолепно. Значи си жива.

Сложи момиченцето на земята и хвана Карик.

— Раз! Два!

От устата на Карик потекоха мътни потоци.

— А сега и ти полежи.

Като кашляха и плюеха, децата отвориха очи. Те се огледаха и нищо не можеха да разберат. Пред тях стоеше Иван Гермогенович. Жив, истински Иван Гермогенович. Голям, с брада, такъв, какъвто бяха свикнали да го виждат всеки ден.

От радост децата не забелязаха дори колко странно е облечен професорът. Те гледаха лицето му, виждаха неговите добри, засмени очи, неговата разбъркана бяла брада.

— Иван Гермогенович! — извика Валя. Тя се хвърли към него и зарева от радост.

— Хайде, хайде стига! — смутено се закашля професорът и помилва момиченцето по главата. — Защо трябва да плачеш сега?

Валя размаза сълзите си с юмручета и се усмихна:

— Ами… Ами… водата излиза… Много се беше наляла!…

— Вярно, че много — съгласи се Иван Гермогенович. — А сега кажете ми, приятели мои, кой ви разреши да се разпореждате в моя кабинет?

Децата наведоха глави.

— Аха, мълчите! Забравили сте да говорите?

Децата въздъхнаха.

Мокри и нещастни, те стояха пред професора и не смееха да го погледнат. Карик така ниско беше навел глава, че брадичката му опираше в гърдите, покрити с лепкава кал. Валя се обърна.

— Е, защо мълчите?

Карик заподсмърча, засумтя, а Валя тежко въздъхна.

На професора му дожаля за децата. Той ги прегърна, здраво ги притисна към себе си и се засмя.

— Разбойници! Като си помисли човек само какво сте направили… Ех, кози такива… За малко не се побърках.

— Ние без да искаме! — каза Валя и започна да навива мокрите си коси около пръста.

Карик я погледна учуден: ама че лъже — но нищо не каза.

— Добре. Като се приберете в къщи, майка ви ще ви даде едно „без да искаме“. Страхувам се, че тя също, без да иска, ще ви нашляпа.

— Мама никога не ни бие — вдигна глава и каза Карик.

Професорът поглади белите си мустаци и каза тъжно:

— А когато аз бях малък, мен ме биеха и с пръчка, и с каиш ме биеха. Дива беше тогава Русия… Но стига, хайде да вървим при майката, която никога не бие… С такава майка е интересно да се срещаш по няколко пъти на ден, нали?

— Къде?…

— Как къде? Къде отиваме ли? Разбира се, че в къщи.

— В къщи, в къщи! — весело завика Валя, заподскача и запляска с ръце.

— А далече ли е до къщи, Иван Гермогенович? — попита Карик. — За един час ще стигнем ли?

— Час ли? Разбира се, че не. Професорът поклати глава.

— Сега и за десет часа няма да стигнем… Та ние се намираме на около десет километра от нашата къща.

— Ай, колко е хубаво! — заподскача Валя. — Такова разстояние можем бегом да изминем. След един час ще бъдем в къщи.

— Хм… — смутено се изкашля Иван Гермогенович. — Някога, т.е. днес сутринта, ние, разбира се, можехме да извървим това разстояние за два часа. Това е вярно. Но сега ще трябва да вървим няколко месеца.

— Какво? — учуди се Карик.

— Защо? — широко отвори очи Валя.

— Защото за един час ние ще извървим най-много метър и половина. Вие забравяте, че по-рано всяка наша стъпка беше около половин метър, а сега тя се равнява на нищожна част от сантиметъра.

— Ама ние още ли сме мънички?

Карик бързо се огледа.

Наоколо се издигаха странни дървета със зелени възлести стебла. По брега на реката бродеше някакво крилато същество, по-малко от теле, но много по-голямо от овен. Във въздуха, като че ли нарочно, прелетя огромно като автобус, цялото обрасло с черна козина животно.

Децата учудено се спогледаха. Какво ли означава пък това? Професорът е истински, а наоколо всичко си остава необикновено и неистинско…

— Но… но как така? — учудено замига Карик. — Нали вие сте истински, голям… Вие какъв сте — истински или не истински?

Професорът се усмихна.

— И истински, и не истински — каза той. — Ти помисли сам: аз и по-рано бях по-висок от вас — значи и в този мъничък свят аз имам право да бъда пак по-висок от вас. Сега ясно ли е?

— Ясно! — неуверено отговори Карик.

Но по очите на Карик професорът разбра, че нищо не му е ясно.

— Представи си — каза Иван Гермогенович, — че течността, която аз изобретих, я изпиехме аз, ти, слонът, конят, мишката и кучето. Всички, разбира се, щяха да се смалят стотици пъти, но за нас, хората, слонът пак щеше да си остане голям, такъв, какъвто сме привикнали да го виждаме в Зоологическата градина, а мишката — мишката пак щеше да си остане мъничка, само че хиляди пъти по-малка от обикновената мишка. И всички нас заедно със слона, коня, кучето и мишката истинският човек без труд може да ни събере върху дланта на ръката си.

— Разбирам — кимна с глава Карик.

— Но аз не разбирам… — каза Валя.

— А какво не разбираш?

— Не разбирам как научихте къде сме.

— Ще ви разкажа и за това, само че не сега — каза професорът и потупа Валя по рамото. — Пътят ни е дълъг, дълго ще трябва да вървим, за всичко ще успеем да поговорим. Вие ще ми разкажете какво сте видели и какво сте научили, пък аз ще ви разкажа как съм ви намерил… А сега ето какво, приятели… по пътя ние може да се загубим, затова всеки от нас трябва да знае и да може сам да намери пътя към къщи… Вървете след мен… Преди да тръгнем, аз трябва да ви кажа някои неща.

— Но ние не искаме да се загубим! — каза Валя и хвана ръката на Иван Гермогенович.

— Много добре и въпреки това… За всеки случай… Всичко може да се случи.

Професорът хвана децата за ръка и с бързи стъпки се изкачи на едно хълмче. Децата подтичваха, за да вървят заедно с професора.

— Виждате ли? — попита професорът, като посочи с ръка.

В далечината над гъсталаците на тревните джунгли към небето като висок комин се издигаше огромен стълб. На върха му в синевата се развяваше грамадно червено платнище. Стълбът беше побит всред гората, но той можеше да се види така добре, както се вижда самотен бор в степта.

— Това е моята мачта — каза Иван Гермогенович. — Тя ще ни служи като фар.

— Защо?

— Слушайте защо… където и да сме, ние винаги можем да видим нашия фар. Ще трябва само да се изкачим на върха на някоя тревичка и…

— Ясно! Ясно! — завикаха децата.

— Останалото е много просто… Долу до мачтата оставих мъничко сандъче. То е добре затворено. В него не може да проникне нито вода, нито слънце. А за да можем да се вмъкнем в него, аз съм пробил отстрани една малка дупчица.

— А защо трябва да се пъхаме?

— Стигнем ли до сандъчето, ние ще влезем в него и там ще намерим кутийка с бял прах… Това, приятели мои, е увеличителен прах… Достатъчно е всеки от нас да глътне малко от него, и ние отново ще се превърнем в истински големи човеци. Ясно ли е?

— Олеле! — извика неволно Валя. — Ами ако някой отмъкне сандъчето?

Професорът се смути. Той и сам вече беше мислил за това. Но трябваше ли сега да споделя с децата своите тревоги? Професорът поглади брадата си и каза уверено:

— Глупости! Кому ли е потрябвало такова старо сандъче? Доколкото ми е известно, в тоя край рядко се срещат хора. И… стига сме дрънкали, напразно губим време. На път, приятели мои! Напред! Горе главите! Подай ми ръката си, Карик! И ти, Валя!

— Накъде?

— Натам! — посочи с ръка професорът. — Пълен напред към сандъчето.

Високо вдигнал глава, Иван Гермогенович закрачи към гората. Децата вървяха след него и оживено си шепнеха нещо. Професорът чу:

— Ти кажи!

— Защо аз? Ти кажи!

— Какво има? — попита Иван Гермогенович и се спря.

— Ами сега как ще спим, как ще обядваме, как ще закусваме? — попита Валя.

Иван Гермогенович сви рамене.

— Това са дреболии. Ще спим, както са спали нашите прадеди. По дърветата, в колиби, в пещери. Това е много по-интересно, нали, отколкото да спиш в душна стая. Смятайте, че сме на вила. Това харесва ли ви?

— А какво ще ядем?

— Тук има ядене, колкото щеш. Можете да обядвате, вечеряте и закусвате, ако щете, по десет пъти на ден.

— А ние — каза Валя — днес искахме да изядем един плод, но някой ни удари и ни хвърли в реката.

— Удари ли ви? — учуди се професорът.

— Ами да.

И Валя разказа как са се опитвали да откъснат от дървото плод, но преди да го откъснат, паднали в буйната река.

— Ядохте ли от тези плодове? — с тревога попита Иван Гермогенович.

— Не! Не успяхме! Професорът въздъхна облекчено.

— Много добре сте направили. Това навярно са били плодовете на отровната дафна. Или както най-често наричат това растение — вълча ягода.

— Но ние не ядохме от него.

— Това няма значение. Вие сте дишали отровните изпарения на дафната и затова сте загубили съзнание.

— Иван Гермогенович — решително каза Карик, — ние сме готови да нощуваме върху клони и въобще навсякъде, само…

— Само какво?

Карик преглътна слюнката си и каза:

— Само че ние нищо не сме яли от вчера. И ние… ние не можем да вървим. Ако е възможно…

— Разбира се, разбира се — засуети се професорът. — И как не се сетих веднага?… Разбира се, приятели, разбира се… преди да тръгнем на път, ние с вас добре ще хапнем. Искате ли мляко?

— Истинско ли?

— М-м… разбира се, не съвсем истинско, но все пак — мляко.

— Дайте ни! — протегна ръка Карик.

— Само да е повече! — каза Валя.

— Да вървим! — каза професорът.

Отметнал назад глава, Иван Гермогенович тръгна, като се взираше в тревните дървета и търсеше нещо. След това се спря под сянката на един тревен баобаб, който имаше такива големи листа, че на всяко едно от тях можеше да се побере цяла футболна площадка и да остане място и за зрителите.

— Ето — протегна нагоре ръка професорът. — Тука пасат цели стада крави.

— Крави по дърветата?

— Ами да… За тях това е нещо като алпийско пасбище… Кой ще се покатери пръв?

— А… а… а… тези крави не хапят ли?

— Нито хапят, нито бодат. Те нямат нито зъби, нито рога, приятели мои.

Карик и Валя веднага се хвърлиха към дървото. След тях тръгна и Иван Гермогенович. Хващайки се за меките зелени клонки, те се катереха, като си помагаха, и скоро стигнаха до върха на могъщото дърво. Тихо се поклащаха и сияеха на слънцето широките гланцирани листа, които много приличаха на гладки зелени поляни.

Пътешествениците се изкачиха на едно от тези гигантски листа и тръгнаха по него, стъпвайки с босите си крака по месестата му повърхност. Но като направиха само няколко крачки, децата нерешително се спряха.

— Какво има? — попита професорът и също спря.

Валя посочи с треперещ пръст.

— Това какво е? — показа тя повърхността на листа.

— Да, да, какво ли е това? — попита Карик и отстъпи назад.

Листът изглеждаше като жив.

Неговата гланцирана повърхност се движеше, свиваше се и се разпускаше. Той имаше хиляди уста, които сякаш дъвчеха нещо или пък се тъкмяха да хванат Карик и Валя за босите пети.

— Е? Какво ви смущава? — учуди се професорът.

— Това лист ли е? — каза Валя. — Гледайте го какво прави. — Иска да ми отхапе краката. Аз много се боя от такива листа.

— Глупости! Засрамете се! Това са най-обикновени устица.

— Устица ли?

— Разбира се. Това са прозорчетата на листата, с които растението диша. Това са неговите бели дробове.

— А… а те не могат ли да ни захапят за краката?

— Разбира се, че не могат. Не се страхувайте. Вървете смело след мен.

И професорът тръгна по листа, покрай здравите жили, с които във всички направления беше прошита цялата зелена поляна. След професора тръгнаха и децата.

* * *

Първа видя кравите Валя.

— Гледайте, гледайте! — завика тя. — Та това крави ли са? Никак не приличат. И какви са зелени!

По края на листа полянка се разхождаха, движейки тънките си дълги крака, зелени животни, които приличаха на огромни круши. Някои от тях седяха, отпуснали върху месестата повърхност на листа мустаците си и дълбоко заболи в него кривия си хобот.

— Ето, запознайте се — каза професорът. — Тревните крави. Нека да не ви смущава, че не приличат на крави. Но затова пък млякото им е чудесно. Не по-лошо от млякото на истинските крави.

— А как се казват? — попита Валя.

— Още ли не се сещаш, че това са листни въшки. Най-обикновени насекоми. Ако някога си чела за мравките, ти трябва да знаеш, разбира се, и за листните въшки.

— Аха! Спомних си — каза Карик. — Мравките ги развъждат.

— Точно така, Карик — отговори Иван Гермогенович. — Мравките често пренасят листните въшки в мравуняка си и там ги хранят и се грижат за тях.

— Като в млечен колхоз.

— Да. Почти… Мравките много ценят листните въшки, както хората — кравите. Мравките ги доят, хранят се с млякото им… моля, по-внимателно. Не стъпвайте върху млякото. Професорът се спря пред локва от гъста течност.

— Мисля — каза Иван Гермогенович, — че не е нужно да доим тези зелени крави. Тук и без доене текат цели млечни реки. Пийте, приятели.

Той легна по корем, натопи устни в локвичката от зелено мляко и като нацапа брадата си, сръбна няколко глътки.

— Много е вкусно! Моля! Пийнете си! Децата последваха примера на Иван Гермогенович и жадно се нахвърлиха върху сладкото и гъсто мляко.

— Е, как е? — попита професорът. — Вкусно е, нали? Хареса ли ви се?

— По-хубаво от истинското! — каза Карик и доволен, изтри с ръка устата си.

Валя мляскаше, без да повдига глава, и само измуча нещо нечленоразделно.

Накрая всички се наситиха. Децата отпълзяха от млечната локва и се изтегнаха върху листа като на плаж. Валя лежеше и гладеше коремчето си. Карик се беше изпънал, широко разтворил ръце и крака.

— Хубаво! — каза той.

— Щом вече сте сити, да вървим! Да не губим напразно нито минута!

— Ох, не! — бързо каза Валя. — Нека най-напред малко да си починем.

— Поне половин час! — подкрепи сестра си Карик.

Усещаха като чужди натежалите си крака. Ръцете им лежаха върху мекия лист, налети сякаш с олово. Мързеше ги да се помръднат.

— Е, добре — съгласи се Иван Гермогенович. — Щом сте решили да почиваме, да почиваме.

— И легна до децата.

След всички днешни приключения и той нямаше нищо против да си почине половин час. Иван Гермогенович сладко се прозя, подложи ръце под главата си и затвори очи. Известно време пътешествениците лежаха мълчаливо, примижавайки от яркото слънце, и се обръщаха от една страна на друга. Над главите им шумеше вятърът. Листът се поклащаше като люлка.

— Много е хубаво, нали? — избоботи професорът.

Той започна да мърмори нещо, след това отпусна глава върху листа и като подсвиркваше с нос, тихо захърка.

— Заспа — каза Валя.

— Нека поспи. И ние ще си починем. Валя помълча известно време.

— Мама навярно плаче сега! — въздъхна тя.

— Разбира се, че плаче! — каза Карик и смръщи вежди.

Валя въздъхна още по-дълбоко, като че ли и тя се готвеше да заплаче, но в тази минута нещо зашумя във въздуха и със сила се удари в листа. Листът затрепера.

— Какво е това? — изписка Валя. Професорът поотвори сънените си очи. Върху листа пълзеше огромна костенурка — малко по-малка от танк. Гърбът на костенурката блестеше с червения си лак. Черните петна върху него сияеха като лакирани японски паници.

Професорът се прозя, затвори очи и отново безгрижно захърка. Децата с тревога поглеждаха червеното чудовище, което леко, съвсем не по костенурски, тичаше право към тях. Те се свиха едно до друго.

Червената костенурка ги доближи, разгледа ги отвисоко, като че ли от покрива на сайвант, и страшно размърда мустаци… Карик и Валя скочиха и с викове и писък побягнаха. Те изтичаха покрай зелените крави, които мирно пасяха върху листа-полянка, и стигнаха до самия край на листа. По-нататък не можеше да се бяга.

Девета глава

Тежък поход. Млечният бар в тревните джунгли. Щурмът на горската крепост. Война с мравките. Под гъбата. Наводнение.

Карик и Валя стояха на самия край на листа. Долу под краката им се поклащаха върховете на дърветата; през листата се виждаше далечната земя. Да скочат? Но може ли да се скочи от такава височина? Валя здраво се вкопчи в ръката на Карик.

Червената костенурка допълзя съвсем близко. Още миг и тя ще се нахвърли върху децата, ще ги събори, ще ги хване и ще ги изяде…

— Не се страхувайте. Не се страхувайте — изведнъж чуха децата гласа на Иван Гермогенович. — Та това е калинка. Тя няма и да ви докосне. Елате насам.

— Няма да ни докосне! — шепнеше Валя и се криеше зад гърба на Карик.

Без да сваля поглед от огромната костенурка, Карик се отмести по-далеч от нея.

— Хайде, хайде! По-смело! — ободряваше ги професорът.

Децата бързо се обърнаха и хукнаха, като връхлитаха върху зелените крави. Едва дишайки, те стигнаха до професора и в миг се скриха зад широкия му гръб.

— Тя не е опасна — каза професорът. — Напразно се страхувате.

— Не е опасна, но е много страшна! — задъхваше се Валя.

— Гледайте, гледайте — какво прави тази безобидна животинка! — извика Карик.

Калинката се беше доближила до стадото зелени крави, спря се и изведнъж като лъв удари с лапата си една от тях, събори я под себе си, натисна я с цялото си тяло и се впи в нея. За един миг от кравата остана само зелена кожица. Калинката се залови да яде и другите. Тя ги притискаше под себе си; гризваше ги като семки и гнусливо отхвърляше кожичките.

Докато децата се опомнят, върху листа не остана нито една листна въшка. Като изяде листните въшки, калинката изтри мустаци с огромната си лапа, изтръска полепналите върху краката си кожички и тръгна към края на листа. Тук тя повдигна своята броня и пусна изпод нея прозрачен кремав шлейф. С лек трясък бронята се раздели на две тежки, прилични на корита крила. След тях с остро скърцане се разтвориха още две тънки прозрачни крила. Те се завъртяха и затрещяха като перки. Вятър повея в лицата на пътешествениците. Калинката бавно се откъсна от листа и като се отдалечаваше, заплува над гората.

— Ето, това се казва кротка калинка! — каза Валя. — Излапа всички и отлетя.

— Прекрасно! — каза Иван Гермогенович. — Така трябва. Това е хубаво.

— Хубаво ли?

— Разбира се… листните въшки трябва да се унищожават с всички средства. Но най-доброто средство срещу тях е калинката. В Америка събират калинките в чували и през пролетта ги пускат из градините, където има листни въшки. Ловците на калинки дори имат специални карти, на които са отбелязани местата, в които зимуват тези полезни насекоми. Ето на тия места ги и събират.

— Но защо трябва да се унищожават листните въшки? — попита Валя. — Млякото им е толкова вкусно.

— Вярно, че млякото им е хубаво — съгласи се Иван Гермогенович, — но самата листна въшка е много вредно насекомо и освен това то е най-плодовитото същество на света. Ако калинките не унищожаваха този вредител, ние, хората, щяхме много трудно да се борим с него.

— Че какво вредят?

— Нападат листата на овощните дървета, на цветята и листата на зеленчуците. С една дума, през лятото е почти невъзможно да намериш растение, върху което да няма листна въшка.

— И какво правят?

— Въшките изсмукват сока на растението. Но това е още нищо. Лошото е друго. Със зеленото си мляко, което толкова много ви хареса, листната въшка залепва порите на листа и му пречи да диша и расте. И листът, разбира се, загива. А щом загинат листата, няма защо да чакаш нито плодове, нито зеленчуци. Но стига сме бъбрили. Починахме си — и хайде на път. Да тръгваме, приятели.

Но преди да слезе от дървото, Иван Гермогенович намери на хоризонта далечния фар. На запад, над гъсталаците на тревните джунгли, се развяваше от вятъра огромното червено знаме.

— Аха — промърмори Иван Гермогенович, като заслиза надолу, — пътят ни е на запад. Трябва да се ориентираме по слънцето.

Професорът скочи на земята.

— Да вървим! — извика той, закрачи през поляната и запя както вятър в комина:

Ходом марш — зове тръбата

де-етски-ия орляк. —

По-високо дръж главата,

сме-е-ело удряй крак!

Валя се намръщи и запуши уши.

Карик махна с ръка: нека си пее. Всеки човек трябва да има някакъв недостатък.

А професорът също беше човек.

* * *

Пътешествениците вървяха през гората. Високите дървета без клони и чворове стояха изправени като исполински антени.

Слънчевите лъчи падаха отгоре, лягаха върху земята на златни ивици и земята приличаше на шарено жълто одеяло.

А пътешествениците се катереха ту по стръмни, почти отвесни склонове, ту се плъзгаха надолу и дигаха гъсти облаци прах. Дълбоките дерета се сменяха от високи хълмове. Гората се спускаше надолу към самото дъно на дерето и се изкачваше нагоре до хребетите на високите планини.

Земята беше разровена и обезобразена.

Ръцете и краката на професора и децата се покриха с драскотини и ранички. Върху челото на Валя синееше голяма цицина. На Карик му се поду носът и през целите му гърди минаваше червен белег.

Децата пухтяха, но не изоставаха от професора нито на крачка. Слънцето до болка обгаряше ръцете и раменете им. Иван Гермогенович често изтриваше с ръце мокрото си лице. Валя беше толкова червена, сякаш я бяха облели с вряла вода.

— Същинска Африка! — опита се да се пошегува Карик. — Още един такъв ден — и кожата ни ще започне да се бели. Ще станем шарени като зебри.

Иван Гермогенович и Валя мълчаха. Те вървяха, облизваха с език попуканите си устни и непрекъснато се оглеждаха — няма ли да блесне отнякъде вадичка или река.

Но вода нямаше.

— Ако знаете колко съм жадна! — не издържа Валя.

— Как да не знаем! — хрипкаво каза Карик. — На мене устата ми като че ли е посипана с пипер.

— Хайде, хайде, горе главите! — ободряваше ги професорът. — Все някъде наблизо трябва да има вода.

Скоро Валя съвсем отпадна.

— Да починем! — повтаряше тя на всеки десет минути.

Пътешествениците спираха и сядаха да си починат. Но да се седи върху нажежената земя беше много по-лошо, отколкото да се върви по нея. И минутка не починали, скачаха отново и тръгваха на път.

— М-да… — мърмореше професорът — като че ли пътешестваме по пустинята Кара-кум.

Валя залиташе.

— Жадна съм! Жадна съм! — хленчеше тя. Карик вървеше като насън, спъваше се и се удряше в дърветата.

И изведнъж в края на гората се мярна синя ивица.

— Вода! — завика Валя и се хвърли напред. Карик и професорът също забравиха умората си.

Те се спуснаха в надпревара след Валя. Гората отстъпи. Сред зелените шубраци висяха огромни сини цветя, но вода и тук нямаше. Валя падна на земята.

— Аз… аз не мога повече — изпъшка тя.

— Сега, сега — мърмореше професорът.

Той хвана Валя под ръка.

— Трябва да вървим, да вървим, Валя.

На всяка крачка на децата и професора се привиждаше студена, освежаваща вода; тя се показваше ту отпред, ту отляво, ту отдясно. Изтощените пътешественици тичаха с последни сили към водата, но всеки път намираха само сини цветя.

— Искам да пия! Жадна съм! — със сипкав глас каза Валя.

— Жаден съм! — шепнеше с пресъхнали устни Карик.

Иван Гермогенович се олюля и падна с лице върху земята. Децата паднаха до него. Те лежаха и се задъхваха от горещина и жажда.

Край тях тичаха разни чудовища от тревната джунгла. Те сновяха назад и напред също като на кръстопът на оживени булеварди.

Но пътешествениците сега не им обръщаха никакво внимание. Една гъсеница мина съвсем до тях. Дори настъпи Валя по ръката, но тя не се и помръдна.

— Искам вода!

— Дайте ни вода! — пъшкаха децата.

Залитайки, професорът стана.

Трябваше да вървят. Но накъде? В коя посока имаше вода?

Иван Гермогенович се облегна на дървото и отпуснал безсилно глава на гърдите си, с мътен поглед се оглеждаше.

И изведнъж съвсем неочаквано, почти до самия Иван Гермогенович, се размърда хълмче от пръст. Към подножието на хълма с шум се изтърколиха камъни, а върхът му се разцепи на две. Във въздуха се мярнаха дълги мустаци и над земята се показа огромна глава, а след нея изпълзя тъмно тяло с жълта ивица по края.

— Спасени сме — извика професорът.

Децата повдигнаха глави.

— Ставайте! Намерих вода! — викаше Иван Гермогенович.

Като събраха последните си сили, Карик и Валя се надигнаха.

— Дайте ни… ка-ка-капчица ни дайте.

— След минута ще получите цяла река. До водата ще ни заведе този мой добър познат. Професорът посочи с ръка натам, където стоеше, чистейки се от прах и кал, чудовището с жълта ивица. То приличаше на бръмбар, но този бръмбар изглеждаше голям колкото локомотив.

— Какво е това? — попита Карик.

— Най-обикновен бръмбар-плувец — каза Иван Гермогенович с такъв глас, сякаш говореше за свой стар познат. — Щастлива среща! Той ще ни заведе сега до вода. Само не изоставайте от него!

Старият познат на Иван Гермогенович важно размърда мустаците си, сякаш разбра, че говорят за него, зави надясно и уверено тръгна напред, като мачкаше под себе си тревните дървета. Изведнъж всички се развеселиха.

— А защо стои заровен под земята? Може би там има подземна река? — попита Карик.

Иван Гермогенович с увлечение започна да разказва на децата за живота и навиците на това изумително насекомо. Той забрави всичко на света и вече не обръщаше внимание нито на голямата жега, нито на трудния път, по който Карик и Валя се мъкнеха, спъвайки се, а понякога и пропадаха в ями. Децата разсеяно слушаха Иван Гермогенович и само при думите: „вода, водни, мокри“, тъжно въздъхваха и ускоряваха крачките си.

А професорът, без да забелязва нещо, продължаваше да разказва:

— Тия изумителни насекоми се размножават, като прикрепят яйцата си към водните растения. След месец от яйцата се излюпват личинки, които много приличат на гъсеници, а по своите наклонности — на тигри. Тези смели и лакоми личинки нападат почти всички водни жители, дори и рибите, макар че те са хиляди пъти по-големи от тях. Когато пораснат, личинките изпълзяват на брега, намират удобно и спокойно място и се заравят дълбоко под земята. Тука личинката първо се превръща в какавида, а след това в истински голям бръмбар. Бръмбарът излиза от земята — вие току-що видяхте това — и тръгва да вилнее в своята родна стихия — водата.

— А откъде знае къде се намира водата? — попита Валя и облиза изсъхналите си устни.

— А откъде знаят птиците къде е юг, когато отлитат наесен, за да презимуват в топлите страни?

Професорът говореше, без да млъкне; той знаеше, че приказките скъсяват пътя.

— Този бръмбар — говореше Иван Гермогенович — е най-чудното животно на земята. Можем да го срещнем във всеки водоем. Когато го срещнете, разгледайте го внимателно… и запомнете, приятели, той плува по водата като глисер, гмурка се като патица-потапница, може да седи на дъното на езерото много по-дълго от един водолаз, пътешества под водата като подводница, лети във въздуха като самолет и върви по земята като човек. Такива животни не се срещат често по земята… Веднъж аз…

— Вода! — извика Валя.

Децата оставиха професора да си говори и хукнаха към водата.

Сред зелените шубраци се виждаше неподвижното синьо огледало на водата.

Бръмбарът стигна до стръмнината, хвърли се надолу с главата и изчезна. Върху огледалото на водата пробягнаха кръгове.

— Вода!

— Вода!

На брега на езерото растяха дървета с големи сини цветове. Тъмните им листа хвърляха върху земята гъста прохладна сянка. Карик, без да се спира, изтича по надолнището, подскочи, протегна ръце и цамбурна във водата като бръмбара. Той пляскаше, пълнеше устата си с вода, пръскаше и високо се смееше. Умората изведнъж изчезна.

— По-бързо! — викаше Карик. — Идвайте по-бързо, докато не съм изпил всичката вода.

Препъвайки се, до брега дотичаха Иван Гермогенович и Валя. Те скочиха във водата, като вдигнаха облаци пръски, и започнаха веднага да пият, долепили до водата напуканите си от горещината устни.

— Ох, колко е хубаво! — повдигна глава Валя. Носът й беше мокър, по бузите и по брадичката й се стичаха капки вода.

— Къпете се! Къпете се! — изкомандува професорът, като изстискваше мократа си брада.

Като се наситиха да се къпят, пътешествениците излязоха от водата, изсушиха се на слънцето, а след това отидоха в гората и се изтегнаха под прохладните сенки на дърветата със сините цветове. Така лежаха, без да помръднат, без да разговарят, разглеждаха през пролуките между цветовете и листата синьото небе и лениво се ослушваха в шума на тревните джунгли.

Изведнъж професорът скочи, пооправи костюма си, отиде към едно от дърветата и се хвана с две ръце за зелената му клонка.

— Къде отивате? — завикаха децата.

— Лежете спокойно. Аз ей сега…

Професорът се покатери на дървото. Децата се спогледаха.

— Да се покатерим и ние — каза Валя.

— Да се покатерим.

Те изтичаха до дървото, но преди да успеят да се хванат за долните клонки, отгоре нещо затрещя, сякаш цепеха здраво платно.

— Деца, дръжте!

Карик и Валя протегнаха ръце. Във въздуха се мярна нещо синьо. Като се въртеше лениво и се поклащаше точно върху главите на децата, се спусна голямо синьо покривало.

— Какво е това? — завика Карик.

— Листец от незабравка! — извика отгоре професорът.

— За какво ни е?

— Как за какво? Ще си ушием дрехи; ще си направим чадъри… Не зная вие как сте, но на мен целият ми гръб е в мехури! Изгори ме слънцето.

Професорът хвърли още няколко листенца. Децата ги събраха и ги наредиха накуп.

С един листец Валя покри главата си. Той беше голям и широк, плъзна се по раменете и покри изгорелия й гръб като шлифер.

— Е, как е? — попита Иван Гермогенович и скочи от дървото.

— Много е голям! — отговори Валя.

Професорът взе листеца, завъртя го в ръцете си, сгъна го наполовина, сгъна го още веднъж и отхапа ъгъла му.

— Я гледай колко е здрав! — каза Иван Гермогенович и внимателно разгъна отхапания листец. По средата имаше неравна, с къдрави краища дупчица.

— Я пъхни главата си през нея! — каза Иван Гермогенович.

Върху изгорелите от слънцето рамене на Валя легна прохладна мека дрешка. Листът покри Валя от раменете до коленете.

— Добре е — одобри Карик. — Прилича на плащ-палатка.

— Не е плащ-палатка — каза професорът, — а обикновен плащ от цвете — и той подаде на Карик също такъв лист.

— Хайде, докарай се и ти. Тези наметала ще ни спасят през деня от слънчевите лъчи, а през нощта — от студа.

Малката група заприлича сега на пътуващ цирк. Професорът и децата, облечени в сините си наметала, вървяха един след друг. В ръцете си държаха дълги пръчки, на които леко се развяваха парченца от листа на незабравка. Под сините чадъри ги облъхваше прохлада — те великолепно защищаваха пътешествениците от палещите лъчи на слънцето. Професорът вървеше и си подсвиркваше някакъв марш. Карик и Валя тихо му пригласяха.

Гората скоро започна да редее. Пътешествениците излязоха на слънчева полянка. Над главите им със свирене се носеха големи колкото крави крилати животни. Те блестяха с прозрачните си криле и прелитаха така ниско, че Карик и Валя непрекъснато приклякаха и изплашено спираха.

— Напразно се боите от насекомите — усмихна се Иван Гермогенович. — Запомнете: всяко от тях има своя постоянна храна, с която е привикнало. Водните кончета например се хранят с мухи и пеперуди, пчелите — със сока на цветята. А много от летящите насекоми изобщо не ядат. Те се появяват на този свят само за да снесат яйцата си и след това умират. Много от тях дори нямат уста. Виждате, че тука е също така безопасно, както по улиците на един град. Аз съм убеден, че никое от насекомите няма и да помисли да ни изяде…

Професорът не успя да довърши. Хвана неочаквано ръцете на Карик и Валя и с всичка сила ги дръпна към себе си. Децата паднаха. Иван Гермогенович също се изтегна до тях.

— Т-с-с-с! — засъска професорът и се притисна към земята.

В същия миг над главите на пътешествениците изсвири нещо и с шум се сгромоляса в гората. Пътешествениците бързо се покриха с чадърите.

— Какво е това?

— Какво е?

Професорът предпазливо надникна изпод чадъра. Недалеч, зад тъмното възвишение, над върховете на гората, блестеше на слънцето нечий лъскав зелен гръб. Той ту се издигаше, ту се снишаваше. След това животното изпълзя встрани, подскочи, с трясък разпери криле и изчезна.

— Зелен щурец! — каза професорът, стана и се отърси.

Карик побутна Валя.

— Щурците людоеди ли са? — попита той.

— Виждаш ли — смутено промърмори Иван Гермогенович, — щурецът е хищно насекомо и отде да знам какво може да му хрумне? Предпазливостта, приятели, никога не вреди.

Пътешествениците тръгнаха напред, без да бързат. Те вървяха, прецапваха рекички или преплуваха малки езера, промъкваха се през гъстите храсти на джунглата.

Иван Гермогенович сочеше ту едно, ту друго тревно дърво и разказваше на децата интересни истории за разни растения. И май нямаше трева и цвете, което да растеше просто така без някаква полза за човека.

Изведнъж Валя хвана професора за ръката и извика:

— Гледайте! Гледайте… Какво е това?

И тримата се спряха пред гъстите шубраци.

— Къде? Какво виждаш?

— Ето! Ето ги! Дебнат ни!

— Нищо не виждам! — свъси вежди Иван Гермогенович. Той сложи ръце над очите, протегна врат, повдигна се на пръсти и внимателно започна да разглежда шубраците.

— И аз! И аз ги виждам! — каза Карик. — Кръгли са и се мърдат.

— Къде ги виждате? — попита разтревожено Иван Гермогенович.

Той направи крачка напред и изведнъж весело се засмя:

— Нищо не е това. Вие сами ще се разсмеете, когато се доближите при тези горски чудовища. Да вървим.

И като крачеше бързо, професорът тръгна към бърлогата на тези страшни животни. Децата тръгнаха след него. Колкото повече се приближаваха до горските чудовища, толкова по-ясно можеха да видят висящите върху тревните дървета кафяво-черни топки. Отдалеч те приличаха на футболни топки, но отблизо се оказаха не по-малки от аеростати. Стените на тези кафяви аеростати бяха направени от греди и парчета кал.

— Отгатнете какво е това? — попита Иван Гермогенович и се спря.

— О?! — завика Валя. — Ами кръгли къщи! Гледайте само колко квартиранти има в тях. Това е горският хотел „Приют на насекомите“.

— Или горски ресторант „Тайната на кръглата маса“ — засмя се Карик.

По дебелите изпъкнали стени пълзяха жълти шестокраки животни. Те се сблъскваха край тъмните входове и лениво плъзваха на различни страни, след това отново се събираха, опипваха се взаимно с мустаците си и като кретаха смешно, пъхаха се в тъмните коридори на кръглата къща.

— Ами че това са листни въшки? — извика Карик. — Но защо са такива жълти?…

— Много просто — отговори Иван Гермогенович. — Този вид листни въшки са приспособени към цвета на своята къща… На север всички птици и животни са бели като снега, а на юг животните са пъстри, за да приличат на ярките цветове на южните гори и степи. Нима не знаеш това?

— За да се прикриват по-добре, нали? — попита Карик.

Професорът поклати утвърдително глава.

— И за да се прикриват, и за да могат да се прокрадват по-лесно до своите жертви. Петнистата кожа на жирафа му помага по-добре да се скрие, а пъстрата кожа на тигъра — незабелязано да се хвърля върху своята жертва.

Иван Гермогенович се приближи до кафявия кръгъл дом, огледа го от всички страни и дори почука с дръжката на чадъра си.

— Прекрасна работа! Изумителна! Добросъвестна! — каза професорът. — Юнаци са тези мравки!

— Мравките ли? Те ли са ги построили?

— Разбира се.

— А защо в тях живеят листни въшки?

— Защото това са млечните стопанства на мравките…

Професорът размаха синия си чадър и каза:

— Така както човекът отглежда крави, мравките развъждат листните въшки. И не само ги развъждат, но ги и пазят от враговете им. А за да не отнесе дъждът тези шестокраки крави, мравките им строят ето тези къщи ферми.

— А как пренасят млякото оттука?

— Защо да го пренасят? Те сами идват тука и тука го пият.

Карик весело се засмя.

— Значи това не е стопанство, а млечен бар.

— Някои видове мравки — продължи Иван Гермогенович — пренасят листните въшки през зимата в мравуняците си и цяла зима пият прясно мляко, без да излизат навън.

— Хитро измислено! — подсвирна Карик. — А аз бях чел, че през зимата мравките спят и нищо не ядат.

— Това е истина, само че не за всички мравки. В някои мравуняци част от мравките винаги бодърстват. Те именно се хранят с млякото на листните въшки.

— Белите мравки се хранят през зимата, нали? — каза Валя. — Аз също съм чела. Те живеят в Африка. И се наричат термити.

— Ти, Валя, всичко си объркала. Бели мравки няма. А термитите не са мравки, въпреки че техните постройки много приличат на мравешките. Термитите са по-близо до водните кончета, отколкото до мравките.

— Значи няма бели мравки?

— Не, няма. Но има черни, червеникави, червени, кръвни и жълти. Има мравки — скулптори, мравки — рудокопачи, каменари, скотовъди, земеделци, медни мравки, чадърести и мравки — самотници. Но, все едно, не можем да изброим всички.

Така, разговаряйки за мравките, пътешествениците стигнаха до една пропаст. Тя стръмно се спускаше надолу към зелена долина, обкръжена с ниски планини. Леки облаци бягаха над планините. Върховете бяха залени от оранжевата светлина на вечерното слънце.

— Гледайте! — извика изведнъж Валя. — Египетски пирамиди! Гледайте! Гледайте де!

Сред долината се издигаше кръгла планина. Тя беше изградена от тъмни греди, посипани с пръст. Висящи галерии обгръщаха пирамидата и като спирала се спускаха надолу.

— Мравки! — каза Иван Гермогенович. — Черни мравки. Стопаните на млечните стопанства, покрай които току-що минахме.

Дълготелите като хрътки мравки се суетяха около мравуняка. Те сновяха назад и напред, блъскаха се по висящите галерии, падаха, скачаха и отново хукваха. Като че ли бяха изплашени от нещо. Те хващаха огромните какавиди и бързо ги мъкнеха към тъмните входове на жилището си. Дългите бели какавиди плаваха над главите на черните мравки.

— Те мъкнат яйцата. И защо ли? — попита Валя.

Професорът сви рамене.

— Може да се предполага — каза Иван Гермогенович, като погледна небето, — че скоро ще вали дъжд. Обикновено преди дъжд мравките крият какавидите си или, както ти ги наричаш, яйцата си и затварят всички входове и изходи… Но да не губим напразно време: докато мравките са заети със своята работа, да се опитаме да преминем през долината. И ние, приятели, трябва да потърсим закътано място, за да можем да се скрием от дъжда.

Пътешествениците започнаха да се спущат надолу. Но преди да успеят да направят няколко крачки, те чуха някакъв неясен, приближаващ се шум.

Професорът спря.

— Нима вече започва да вали? Той погледна към небето.

То беше потъмняло и цялото покрито с дъждовни облаци. Тревните джунгли стояха неподвижни и притихнали. Но дъжд още нямаше.

— Интересно, какво ли шуми така?

Пътешествениците наостриха уши.

Децата с безпокойство загледаха професора, който внимателно се ослушваше в нарастващия шум и поглаждаше бялата си брада.

— Странно… много странно! — промърмори професорът. — Не ми се харесва тоя шум, приятели.

За всеки случай професорът и децата се скриха зад тревните дървета.

— Като че ли някой тича насам! — каза Карик и внимателно надникна зад дебелия ствол на дървото.

Шумът приближаваше. Сега вече можеше да се чуе бърз тропот на крака, сякаш цяло стадо изплашени крави тичаше право към пътешествениците. Върховете на далечните планини задимяха. Покри ги облак прах.

— Виждам! — извика Валя. — Ето ги! Ето ги! Гледайте! Идват! Ох, колко са много!

Върху вълнообразните хребети се появиха черни точки. Отначало те се разпръснаха по дължината на хребета, след това за секунда спряха и после бързо се понесоха по нанадолнището. Хълмовете веднага потъмняха. Неизброими пълчища от някакви животни като лавина се спуснаха надолу и скоро цялата долина замърда като жива. А отзад зад хълмовете все прииждаха и прииждаха нови колони.

— Червени мравки! — извика Иван Гермогенович.

Професорът не се излъга.

Това бяха огромни червени мравки. Здравите им тела преливаха на слънцето като бронз. Те бяха два пъти по-големи от черните. А какъв войнствен и свиреп вид имаха! Без да се спират, мравките пришелци се хвърлиха на щурм срещу мравуняка на черните. Те се хващаха със здравите си крака за гредите и скоро като жив поток наводниха всички галерии.

Срещу свирепите мравки изтичаха стопаните на мравуняка. В галериите се завърза ожесточен бой. Като глутница гладни кучета червените мравки разкъсваха мирните скотовъди, убиваха ги и ги хвърляха от галериите. Те атакуваха мравуняка от всички страни. Скотовъдите се защищаваха отчаяно. Те загиваха със стотици, храбро отбранявайки всеки вход на своя дом.

Но силите бяха неравни. По труповете на разпокъсаните черни мравки стъпка по стъпка се придвижваха напред червените и накрая, помитайки и последните защитници, с шум нахлуха в мравуняка. Навсякъде по галериите се търкаляха труповете на убити черни мравки. Долу в подножието на мравуняка малки групички черни мравки все още храбро се сражаваха с червените. Но боят беше към своя край.

Червените мравки разгромиха черните и започнаха да ограбват мравуняка. Победителите мъкнеха от тунелите белите какавиди и бързо се спускаха по галериите надолу, където се събираше безредна шумна тълпа. Те приличаха на бандити, които, разбили къщата, мъкнат с вързопи ограбеното имущество.

— Какво ли е имало да делят? — с недоумение попита Карик.

— Нима не виждаш? — е шепот отговори Иван Гермогенович. — Червените мравки отнеха какавидите на черните, техните деца. Сега те ще отнесат тези какавиди в своя мравуняк и когато от тях излязат мравки, ще ги превърнат в свои роби.

— Как-во-о?

Карик подскочи като ужилен.

— Как можахте да мълчите досега? Тези робовладелци грабят, а ние седим със скръстени ръце?

Той грабна един камък и със сила го запрати върху тълпата бандити, които мъкнеха от мравуняка белите какавиди.

— Удряйте! Валка, какво зяпаш? Не виждаш ли?! Ах, вие паразити нещастни!

Към червените мравки полетяха късове пръст и камъни. Без да мислят за опасността, децата изскочиха от своите прикрития.

— Огън — бий! — изкомандува Карик.

И два камъка със свистене полетяха в тълпата на разбойниците. Изплашеният Иван Гермогенович хвана децата за ръцете.

— Чакайте. Луди ли сте? Какво правите? Да не искате да се нахвърлят върху вас?

— Нека! — намръщи вежди Валя. — Нека да се нахвърлят. Ние ще им покажем как се взимат роби.

— Ние не можем да се справим с тях! — уговаряше ги професорът.

— Ще видим кой кого! — войнствено отговори Карик, като обстрелваше червените мравки с камъни.

Децата така се увлякоха, че нищо не беше в състояние да ги спре.

— Ама вие какво? — извика Валя на професора. — Как не ви е срам да стоите със скръстени ръце? Помагайте — и тя пъхна в ръката на Иван Гермогенович камък.

Но професорът само махна с ръка и се дръпна встрани. Той седна на края на пропастта, провеси крака и започна да брои извадените от строя мравки.

Някое от децата удари ловко една мравка точно по главата. Мравката се залюля и бавно, като че ли размисляше върху нещо, започна да пада. В същия миг в гърдите й като стрела се вряза втори камък. Мравката потръпна и затихна. Какавидата падна от лапите й и се търкулна по нанадолнището. Веднага към нея притича друг бандит.

— Бийте ги де! — викна Валя. Професорът неочаквано и за самия себе си замахна и захвърли своя снаряд към червената мравка.

Точно в тази минута мравката беше стигнала до какавидата. Тя се опитваше да я хване със силните си лапи, но камъкът, който беше запратил Иван Гермогенович, я цапна по лапата. Мравката се завъртя, повали се на една страна и накуцвайки, запълзя обратно.

— Аха, не ти харесва! — засмя се професорът и се наведе за нов камък.

Но към какавидата вече тичаше трета мравка. Подхващайки я, тя бързо тръгна към шайката.

— Ехе, да има да вземаш! — завика професорът. — Няма да ти я отстъпя!

И той така добре се прицели, че с един удар катурна и тази мравка. Какавидата отхвръкна далеч встрани.

— Бийте ги! — извика Карик. — Тези паразити още не са получили, каквото заслужават. Ех, ако беше тука нашият пионерски отряд, щяхме да им дадем да се разберат на тези робовладелци… Какви негодници! Тях никой не ги закача, а те нападат… Хайде всички заедно. Батарея, огън — бий!

Едри камъни полетяха към червените мравки.

— Ура! Бягат! — радостно викна Валя.

Тя се наведе, за да вземе нов камък, но изведнъж пред самото й лице изпълзя страшна мравешка муцуна. Как се беше промъкнала тая мравка през падината? Защо никой не я забеляза? Валя взе буца пръст от земята, удари мравката по главата и завика:

— На помощ! Насам!

Мравката се олюля, но тръгна право към смелото момиче.

Професорът изкомандва:

— Вие — отстрани, а аз — отпред! Бийте я с камъни!

— У-р-а-а-а! — завикаха децата и безстрашно се хвърлиха срещу мравката.

Професорът с все сила удари мравката в очите. Тя трепна, залюля се и безпомощно зарита с крака. Карик я удари по гърба, а Валя подскочи по-близо до нея и я удари с камък по главата. Мравката тупна на земята.

— У-р-а-а! — завика Валя.

С камък във вдигнатата си ръка, зачервена, Валя гордо гледаше професора и Карик. Но беше рано да се радват. На помощ на поваления бандит през долината, вече се носеше цяла сюрия свирепи мравки. Те тичаха, ловки и мускулести, а слънцето осветяваше червените им лъскави тела, които блестяха като медни ризници. Тревните джунгли затрепериха от тежките им стъпки.

— Валя, Валя! Погледни… Отзад! — извика Карик.

Валя се обърна.

— Олеле, те са повече от сто! — завика тя. — Не, повече са. Пълзят! Напредват!

Хващайки се с лапите си за края на пропастта, към хълмчето се катереха цели пълчища мравки.

— Да бягаме! — завика професорът.

Той хвана децата за ръце и те хукнаха, без да избират пътя, прескачаха трапове, спъваха се в камъни. Вятърът засвири и запя с тънко гласче в ушите им: „фюи-и-и“.

Подире им тичаха мравките, като трополяха тежко, и бързо настигаха нещастните пътешественици.

Още миг — и ще ги догонят, ще ги хванат и ще ги разкъсат на парченца.

Задъхвайки се от бързото бягане, Иван Гермогенович често се обръщаше назад и с безпокойство следеше децата — дали ще издържат това надбягване?

„Няма да можем да избягаме! — с мъка си помисли професорът. — Няма начин да избягаме.“ Какво да се прави? Да загинат? И децата, и той? Не, това е немислимо! Ами ако спре и задържи мравките? Може би децата ще успеят да се скрият, докато той води бой с мравките?

Професорът, сякаш без да иска, се препъна и се спря. Като видяха това, децата също се спряха.

— Вие бягайте! Бягайте! — замаха с ръце Иван Гермогенович.

Карик и Валя хукнаха, но след няколко крачки отново се спряха.

— Бягайте, дявол да ви вземе! — разсърди се професорът. — Бягайте! Какво стоите? Какво има?

— Река. Тук има река.

— Къде?

Професорът изтича до децата. Пред тях се разстилаше верига от невисоки хълмове. Зад тях синееше реката.

— Ще успеете ли да я преплувате? — бързо попита професорът, като едва поемаше дъх. Карик и Валя се спогледаха и заедно отговориха: — Ще я преплуваме!

— Разбира се, че ще я преплуваме!

— Тогава — напред! Спасени сме! Професорът изтича по стръмния хълм.

— Скачайте! — извика той. — Плувайте към отсрещния бряг! — и като размаха ръце, скочи от високото в реката.

— След мен! — чуха децата.

Без да мислят повече нито секунда, Карик и Валя рипнаха след професора. От студената вода дъхът им спря. Карик изскочи като тапа на повърхността и бързо се огледа. Напред, пухтейки като тюлен, плуваше професорът. Голата му глава светеше на слънцето, сякаш полирана билярдна топка. Бързо гребейки с ръце, след професора плуваха Карик и Валя. Но той сякаш не забелязваше децата. Въртеше глава, изскачаше от водата и се оглеждаше.

— Е-хо-о! — викаше Иван Гермогенович. — Къде сте?

— Тук сме!

— Тук!

— Не изоставайте!

Карик и Валя удряха водата с ръце. Напрягайки всичките си сили, те се стремяха да настигнат Иван Гермогенович, но той беше великолепен плувец. Разстоянието между децата и професора с всяка минута се увеличаваше. Той се приближаваше вече до другия бряг, а Карик и Валя бяха все още по средата. Валя извика нещо. Тогава Иван Гермогенович се обърна назад, изравни се с децата и заплува до тях.

— Е, как сме? — с безпокойство запита той. — Не се ли уморихте? Ще доплувате ли?

— Ще доплуваме! — едва пое въздух Валя и изпусна няколко мехура.

Карик извърна глава. Той най-много се страхуваше да не би червените мравки да ги преследват и по водата. Той беше видял как те се суетяха по брега, притичваха до реката, навеждаха се до самата вода, внимателно протягаха лапите си, като че ли ще се хвърлят и заплуват, но веднага отстъпваха назад. Никоя от тях не се решаваше да влезе във водата.

Измъчените пътешественици стигнаха до другия бряг и като залитаха от умора, се потътриха към пъстрите камъни. Децата седнаха върху тях.

— Ама че война беше! — каза професорът, като изстискваше водата от брадата си.

Карик и Валя замълчаха. Те бяха вперили поглед към другия бряг, където тичаха насам-натам червените мравки.

— А тези мравки не плуват ли? — попита Валя и изтри лицето си с ръка.

— Не. Тези не плуват! — успокои момичето Иван Гермогенович. — А аз бях чел — каза Карик, като поемаше тежко въздух, — че те се хващат една за друга, правят мост и така преминават реките.

— Това е вярно — кимна с глава Иван Гермогенович. — Но тия не са толкова много, за да могат да построят такъв мост… И въобще…

Професорът загрижено погледна към покритото с тежки дъждовни облаци небе и рязко се обърна към брега.

— Нас ни заплашва друга опасност, приятели мои. Сега ще ливне такова дъждище… че бягай, спасявай се… Ние трябва да се скрием някъде… и колкото се може по-скоро.

Валя се засмя.

— Но ние и без това сме целите мокри. Защо да се боим от дъжда?

— Ти забравяш — каза Иван Гермогенович, — че сега първата дъждовна капка ще ни събори, а следващите капки ще ни забият като гвоздейчета в земята. Хайде, приятели, огледайте се добре и вижте дали няма тук някъде наблизо надежден покрив, под който можем да се скрием, докато мине дъждът.

Не бяха успели още пътешествениците да се отдалечат от реката и небето потъмня, над върховете на тревните джунгли зашумя хладен вятър и гъст, едър дъжд забарабани по листата. Но това бяха само първите капки.

— По-бързо! — извика професорът. — След мен, приятели!

Той се изтърколи по стръмния наклон, след това бързо скочи и затича нататък. Децата пухтяха след него. Вятърът развяваше сините им плащове. Чадърите трептяха. Тънките им дръжки се огъваха като дъги. Изведнъж професорът рязко свърна встрани…

— Насам, деца! — извика той и затича към една висока сива скала, която се издигаше над долината като силозна кула.

Върху скалата лежеше огромна тъмнокафява плоча. Отдалеч всичко това удивително приличаше на гигантска гъба. Професорът изтича към подножието на тази странна скала, вдигна глава нагоре и бързо я заоглежда.

— Наистина това е чудесно — каза той, потривайки ръце.

Карик и Валя притичаха до него и в хор извикаха:

— Какво е това?

— Каква е тази скала?

— Не я ли познахте? — попита професорът. — Е хайде, вгледайте се в това чудо по-добре. Скалата се издигаше високо в небето и колкото отиваше по-нагоре, толкова по-тънка ставаше. Отгоре, на височината на десететажно здание, висеше кръгъл порест покрив. Той се спускаше като периферия на огромна шапка, намокрена от дъжда. Черна сянка падаше от покрива до средата на стълба.

— Гъба! — завика Валя.

— Разбира се, че е гъба! — засмя се Иван Гермогенович.

— Но интересно каква гъба? — попита Карик. — Бяла, брезова манатарка, мухоморка или пачи крак?

Иван Гермогенович отвори уста, за да отговори, но изведнъж ливна проливен дъжд. Гласът на професора потъна в гръмотевичния шум на пороя. Такъв дъжд нито професорът, нито децата бяха виждали в живота си.

Във въздуха със свистене и вой се носеха тежки водни топки и с грохот падаха върху земята. Буци пръст излитаха нагоре като при взрив на снаряд. Преди да успее калта да падне отново на земята, стотици нови водни кълба с грохот и вой се врязваха в почвата, избухваха и я разпръскваха встрани.

Цели потоци вода се изсипваха върху земята. И скоро мътна водна завеса скри от очите на пътешествениците целия свят. Въздухът внезапно стана студен. Професорът и децата започнаха да настръхват, да подгъват крака като гъски върху лед. Леден вятър подухваше отстрани и обливаше пътешествениците със студени пръски.

— Сту-де-но ми е! — тракна със зъби Карик.

— Лошо, приятели! — извика Иван Гермогенович и потрепери. — Така съвсем ще измръзнем. Трябва да намерим закритата от вятъра страна на гъбата. Ето какво… Ти, Карик, тръгни надясно, а ти, Валя — наляво. Сборен пункт тук. Потърсете няма ли по-добро местенце… Хайде, ходом марш!

Тракайки със зъби, децата хукнаха около гигантската гъба. Валя заобиколи дебелата издатина на скалата гъба. Вятърът я духна в гърба и спря. Зад издатината беше завет. На земята се търкаляха сухи пръти и греди. Пръстта беше топла. Стъпвайки по нея с измръзнали крака, Валя почувствува как изведнъж започна да се стопля.

Това беше най-сухото и най-топло място под гъбата, но малко тъмнично. Не много високо над земята дебелата кожа на гъбата се беше пукнала и висеше надолу като навес над вход. Валя се скри под навеса.

— Тука! Елате насам! — завика тя. — Намерих палатка! Тук има палатка! Идвайте бързо!

От двете страни на гъбата към Валя дотичаха професорът и Карик. Закътаното ъгълче под навеса веднага им хареса.

— Съвсем не е лошо — каза Иван Гермогенович, като се оглеждаше. — В този павилион може много удобно да дочакаме да спре дъждът.

Той дотъркаля под навеса дебели, къси стебла от сухи треви и пътешествениците се настаниха удобно върху тях.

— Аз предлагам — каза развеселеният Карик — да наречем това убежище на пътешествениците „Гъба-Валя“.

— Нямам нищо против! — каза Валя, много доволна от предложението на Карик.

— Липсва ни само по чаша горещ чай и… — каза професорът.

Но преди да завърши мисълта си, върху покрива на беседката падна нещо тежко и с грохот се изтърколи над главите им. Във въздуха се мярна бяла, дебела, с черна глава змия, която се въртеше и извиваше на пръстени. Тя цопна върху земята, завъртя се, заусуква се в самите крака на пътешествениците, като че ли се тъкмеше да ги нападне.

Децата се хвърлиха към професора и бързо се скриха зад широкия му гръб. Но професорът, също уплашен, отстъпи. Змията беше почти два пъти по-голяма от Иван Гермогенович и много по-дебела от него. Забила черната си глава в земята, тя я пробиваше като с бургия, въртеше се и се извиваше и накрая се скри под земята.

— А, ето каква била работата! — промърмори професорът.

Преди още да са се опомнили пътешествениците, отгоре се посипа истински дъжд от бели змии, които също така бързо се скриха в земята. Децата побягнаха.

— Къде? Къде бягате? — извика професорът. — Чакайте!

Той ги хвана за ръцете.

— Змии! — захълца Валя.

— Какви змии! Глупости! Това не са змии, а най-обикновени личинки на комари.

— На комари ли?

— Ами да! Личинки на гъбния комар. Виждате ли — посочи с ръка професорът шапката покрив на гъбата, — виждате ли как са го изяли?… Не се страхувайте, приятели! Няма дори и да ни погледнат. Те си имат свои грижи… Докато земята е мокра, мека, бързат да се заровят по-надълбоко, за да се превърнат там в какавиди.

Децата се успокоиха. Всички отново седнаха под навеса на беседката и здраво се притиснаха един о друг. А наоколо бушуваше порой. Тревната гора се огъваше под тежките потоци.

Върху шапката на гъбата дъждът удряше с такава сила, че над главите им всичко бучеше, като че ли боботеше гръм. Професорът и децата с тревога поглеждаха нагоре и неволно криеха главите си между раменете. Изведнъж Карик извика:

— Още някой идва насам! Ух, колко е голям! Гледайте! Към нас идва!

Горе по месестия чадър лениво пълзеше някакво голо, тлъсто животно. То приличаше на добре натъпкан мръсен дюшек. Гърбът на този изрод лъщеше, като че ли беше намазан с мас.

— Какво е пък това? — попита Валя, като за всеки случай се криеше зад гърба на професора.

— Гол охлюв — спокойно отвърна Иван Гермогенович. — Най-обикновен гол охлюв.

— И той ли ще падне?

— Не, той няма да падне! — засмя се професорът. — Той се държи здраво. Не чакайте да падне.

— Също ли е вредител?

— Голият охлюв ли? Какво приказваш! Голият охлюв е най-добрият приятел на гъбата. Вярно е, че унищожава гъбите, но в същото време им дава нов живот.

— А може ли едновременно да бъде и полезен, и вреден?

Професорът поглади брадата си и бавно отговори:

— Голият охлюв поглъща парчета от гъбата, в която се намират спорите — семената на гъбата. Спорите минават през стомаха на голия охлюв и когато падат върху земята, се засяват. Ако не беше голият охлюв, много гъби щяха да се срещат много по-рядко от сега.

— Е, Валя — засмя се Карик, — ние нарекохме гъбата на твоето име, но покрива й ще трябва да наречем на името на голия охлюв.

Валя искаше да отговори нещо, но Иван Гермогенович предупреждаващо вдигна показалеца си, ослуша се и каза с тревога:

— Какво е това? Чувате ли?

Пътешествениците станаха. През шума и грохота на пороя те чуха някакъв смътен рев, като че ли някъде надалече в скалите се разбиваха морски вълни. Шумът на прибоя се приближаваше с всяка минута и ставаше все по-силен и по-силен.

— Дали не е гръм? — прошепна Валя, като се ослушваше.

Изведнъж във въздуха нещо зарева, загърмя. Неизвестно откъде хлуйна вода и наоколо забучаха пенливи мътни потоци. Иван Гермогенович и децата стояха върху малкото островче и плътно се притискаха до стеблото на гъбата. Събаряйки всичко по пътя си, водата се носеше с рев, кършеше тревните дървета и ги превиваше до самата земя.

Гъбата стоеше като кула върху остров, но водата се издигаше все по-високо и по-високо и заплашваше да залее и острова, и кулата. Тя се плискаше вече почти до самите им крака.

— Тука някъде наблизо тече рекичка — каза професорът, — сигурно е излязла от коритото си и ето…

Той безпомощно разпери ръце.

— А нас няма ли да ни отвлече водата? — със страх запита Валя.

Професорът нищо не отговори. Намръщил вежди, той мълчаливо разглеждаше краката си и мърдаше сините си измръзнали пръсти.

Водата се изкачваше. Тя се надигаше като тесто, заплашваше да отмъкне пътешествениците от острова, да ги отнесе към тревните джунгли и да ги удави там в някое дълбоко дере. Карик погледна смутения професор и разбра, че и той нищо не може да измисли за тяхното спасение.

— Чуйте, Иван Гермогенович! — решително каза Карик и докосна студената ръка на професора. — Аз мисля, че нашето положение не е чак толкова страшно.

— Какво предлагаш?

— Трябва да се покатерим върху гъбата! — отговори Карик.

— Да, да — объркано забърбори професорът, — да опитаме да се изкачим на гъбата!

Но като огледа кръглия дебел ствол, който се издигаше отвесно нагоре, той въздъхна и тъжно поклати глава: да се изкачат по него беше невъзможно.

— Не, това няма да стане, приятели мои — каза Иван Гермогенович. — Няма да можем да се изкачим.

— Ами върху покрива на тази беседка? — запита Валя, като оглеждаше дебелата увиснала кожа на гъбата. — Дали ще издържи?

Професорът погледна нагоре.

— Чудесно зарадва се той. — Ами разбира се… Това е прекрасна мисъл. Бързо, приятели. Това е просто чудесно!

Той помогна на децата да се качат върху раменете му и от раменете му да се прехвърлят върху покрива на беседката. Първо Валя, след нея — Карик. Валя клекна, наведе се и протегна ръка на професора.

— Подайте ми ръката си! Професорът добродушно замига с очи.

— Хайде де. Защо се бавите? — извика Валя.

— Нищо, нищо! Аз мога да постоя и тук — каза Иван Гермогенович.

Той знаеше, че децата няма да могат да го издърпат върху покрива на беседката, а и самият покрив нямаше да издържи такава тежест. В това време водата се издигаше. Тя вече беше заляла напълно островчето, върху което стоеше гъбата, и пълзеше към краката на Иван Гермогенович. Вълните се удряха в пънчето на гъбата и обливаха треперещия от студ професор от главата до петите.

Какво да прави? Да плува? Накъде? Докато доплува до суша, ще се вкочани, ще замръзне. И как да остави децата сами?

Професорът стоеше, тракаше със зъби и тъжно поглеждаше бушуващото около него езеро. Водата се изкачи до коленете му. Силното течение го събаряше. Точно към него плаваха греди — те го блъскаха, удряха го по колената. Краката на Иван Гермогенович се покриха с дълбоки драскотини.

Водата достигаше вече до кръста му. Той стоеше, здраво стиснал замръзналите си от студа устни, и се мъчеше да не мисли за нищо.

„Май децата ще трябва сами да се върнат вкъщи“ — мина през главата на Иван Гермогенович.

Десета глава

Мъртвата гора. Пътешествениците търсят подслон за нощуване. Валя открива горски хотел. Професорът попада на ручейник. Първата нощ в новия свят

— Качете се при нас — викаха децата и със страх поглеждаха към Иван Гермогенович.

— Нищо, нищо — отговори той, разтреперан от студ.

Протегнала шия и полуотворила уста, Валя едва не заплака, като гледаше професора. Карик прехапа устни, смръщи вежди и се обърна. Той с нищо не можеше да помогне на Иван Гермогенович и нямаше сили да гледа добряка, който загиваше пред очите му.

— Приятели — каза Иван Гермогенович, — ако се случи нещо с мен, не забравяйте фара. Бързайте към него. Вие можете да се върнете в къщи само така, както вече ви казах. Други пътища няма.

Никой не му отговори. Децата смутено гледаха встрани. Те като че ли не бяха чули неговите думи. Но и на Карик, и на Валя очите бяха пълни със сълзи.

Професорът се готвеше да посрещне смъртта. И сигурно щеше да умре, без да дочака вечерта, ако неочаквано дъждът не беше спрял.

Изведнъж наоколо всичко затихна. По небето още се носеха разкъсани облаци, но по краищата то вече беше чисто. Огромно и червено, слънцето се спускаше зад хълмовете. Редки тежки капки все още шумно падаха върху покрива на гъбата, но веселата, осветена от залязващото слънце лятна вечер се спущаше над земята, повдигайки топли изпарения.

Около Иван Гермогенович се плискаха вълни. Те бяха червени като угасващото слънце и виолетови като здрачното небе. В мътните потоци плаваха и се въртяха греди и изтръгнати от корен тревни дървета. Професорът стоеше, широко разкрачен, и отблъскваше с вкочанени ръце мокрите хлъзгави дървета, които напираха към него като живи.

Водата започна да спада. До гъбата доплува огромно дърво. То потрепери върху вълните и бавно заседна на земята. Иван Гермогенович побърза да стъпи с измръзналите си крака върху мокрото стебло.

— Свърши се! — радостно извика Карик.

— Тя си отива! Отива си! — запляска с ръце Валя. — Погледнете, няма вече вода. Можем да слизаме.

Иван Гермогенович зиморничаво сви рамене. Пристъпвайки от крак на крак, той хрипкаво се закашля и каза:

— Да, да, слизайте… трябва да вървим.

Децата бързо слязоха на земята.

— Ох, вие съвсем ще замръзнете! — каза Валя на професора. — Хайде да потичаме. Когато тичаш, ти става топло.

— Добре, добре — кимна с глава професорът, — но първо да погледнем накъде трябва да вървим. Хайде, Карик, изкачи се, приятелю, на дървото и погледни къде е нашият фар.

— Ей сега, Иван Гермогенович.

Карик изтича към едно високо стебло, цялото покрито с тръни, и хващайки се за тях, бързо се заизкачва нагоре. Дървото се разклати. По листата като по водосточни тръби върху Карик се изляха потоци студена вода. Карик трепна, прилепи се към дървото, но веднага се изтърси като котка и запълзя нагоре.

Ето и върха на тревното дърво. Той се препъваше под тежестта на Карик, който бавно се люлееше и въртеше глава ту наляво, ту надясно. Долу, докъдето му очите стигаха, се простираше гора и само гора. Но сега тя не приличаше на предишната гора. Всички дървета се бяха наклонили на една, страна като подсечени.

Широките им листа се прегъваха под тежестта на огромни водни топки, сякаш излети от кристално стъкло. Лъчите на залязващото слънце се отразяваха върху повърхността им с пурпурна светлина. Цялата гора пламтеше с хиляди огньове. Разтреперан от студ, Карик се обърна и погледна назад. Далеч на запад той видя самотна мачта. На върха й безжизнено висеше мокрото знаме.

— Ето го! — извика Карик и посочи с ръка на запад. — Нататък трябва да вървим. Нататък!

— Виждаме, виждаме! — завика отдолу Валя.

Карик бързо слезе на земята.

Пътешествениците тръгнаха на път и скоро навлязоха в гъстите тревни джунгли.

* * *

В гората беше тихо. Рядко, с шум и грохот, падаха върху земята водни топки и отново настъпваше мъртва тишина. Не се виждаше нито едно живо същество. Наоколо всичко сякаш спеше мъртвешки сън, също като в омагьосано, приказно царство.

— А къде се дянаха тези?… Дъждът ли ги уби? — попита Валя.

— Кои тези?

— Ами разните… диви зверове…

— Насекомите ли?… Тука някъде трябва да са! — отговори зиморничаво професорът. — Някъде са се скрили.

— Спят ли?

— Не, сушат се.

Иван Гермогенович здраво разтърка замръзналите си ръце и забърза.

— Всичко, което лети — каза той вървешком, — и всичко, което подскача в тревните гори, седи сега след дъжда и чака да го изсуши слънцето и тогава всички отново ще започнат да тичат, да скачат, да летят… Също така търпеливо те чакат изгряването на слънцето сутрин, когато седят в тревата, покрити целите с тежка роса.

— Чудесно! — засмя се Карик. — Дано цяла година да се сушат — никак няма да съжалявам.

— Значи сега ние сме сами в гората? — каза Валя. — А пък аз все се страхувах: ще легнем да спим, а през нощта те ще дойдат и ще ни нападнат. Но сега от нищо не се страхувам.

Децата се развеселиха. Те вървяха, бърбореха непрекъснато, а след това започнаха да играят. Гонеха се из гората, високо си подвикваха и се криеха зад могъщите дънери на тревните дървета.

Карик току изтичваше някъде далеч напред, а Валя храбро пъхаше нос във всяка дупка, във всяка цепнатина. Тя искаше да види как изглеждат след дъжда чудовищата на тревната джунгла.

Професорът гледаше Карик и Валя с нарастващо безпокойство и накрая каза сърдито:

— Не мислете, приятели мои, че всички насекоми ще седят и мирно ще чакат изгрева на слънцето… Щом се стъмни, из дупките и цепнатините ще изпълзят нощните хищници. А нощните хищници са по-страшни от дневните… И въобще не ви съветвам да си пъхате носа във всяка дупка.

Децата се спогледаха.

— Ние — каза притихнала Валя — не знаехме, че има нощни хищници.

Те се хванаха за ръка и тръгнаха след Иван Гермогенович, без да изостават нито крачка назад, нито пък го изпреварваха.

Слънцето залезе. В гората стана съвсем тъмно и някак особено тихо. Черните дървета обкръжиха пътешествениците като стена. Горе, над главите им, печално шумеше вятърът. От време на време тежки дъждовни капки падаха като камъни върху земята. Да се върви в тъмнината беше трудно. Професорът и децата все по-често налитаха върху дървета, препъваха се и падаха.

— Чакайте — каза накрая Иван Гермогенович и спря. — Така ние сигурно ще се заблудим, пък и време е да се погрижим за нощуване. Аз мисля, че най-добре е сега да вървим във верига из гората, като, разбира се, не се губим от очи.

— Тъмно е — прошепна Валя. — Можем да се заблудим!

— Ще се викаме.

— А после?

— А после трябва внимателно да потърсим някакво закътано местенце… Който намери подходящо място за нощуване, нека да извика… Съгласни ли сте?

— Съгласни сме! — в един глас извикаха Карик и Валя.

Пътешествениците се пръснаха в различни посоки. Валя тръгна покрай широкия ручей. Наляво от нея пое Карик, а още по-далеч — Иван Гермогенович.

— Внимателно гледайте! — чу се гласът на професора.

— Ау-у! — викна Валя.

— Ау-у! — отговори Карик.

Изведнъж на Валя й се стори, че някой се размърда до нея. Тя побягна, но тутакси чу зад гърба си нечии бързи стъпки. Валя спря и се скри зад едно дърво. Достраша я.

— Ау-у! — завика Валя.

— Ехе-хе-хей! — отговориха някъде зад дървото два гласа.

Професорът и Карик бяха съвсем близо. Валя се успокои и отново тръгна напред, но тозчас зад гърба й пак се чуха предпазливи стъпки.

— Кой е? Кой е там? — извика тя и без да дочака отговор, хукна из тъмния гъсталак.

Тя тичаше, препъваше се и не смееше нито да спре, нито да се огледа. Изведнъж в тъмнината израсна висока стена. Валя едва не се блъсна в нея. Добре че успя да протегне напред ръцете си. Ръцете й се опряха на студен камък.

— Ау-у! — извика Валя.

— Ау-у! — веднага отговори Карик.

Валя тръгна напред, като се опираше с ръка в скалата и тежко дишаше. Калта под краката й шляпаше. Краката й затъваха. Валя направи няколко крачки и спря. Пред нея имаше голяма дълбока локва.

„Трябва да я заобиколя от другата страна“ — помисли Валя, обърна се и тръгна назад. Измъкна се на сухо място и като опипваше с ръце гранитната скала, помъчи се да я заобиколи, но направи само няколко крачки и изведнъж почувства под ръката си празнота. Валя спря. В тъмнината чернееше вход на пещера.

— Насам! — извика Карик и изтича между дърветата.

— Тук! Тук! Намерих!

Карик огледа скалата, след това погледна Валя и каза сърдито:

— Защо крещиш напразно? Това е камък. Голям камък… Под камъка ли да нощуваме?

— В него — каза Валя. — Гледай!

Тя избута брат си към широкия черен вход, който водеше навътре в скалата. Карик се отдръпна малко от скалата, спря се, сложи ръце на кръста и започна да я оглежда с такъв вид, сякаш искаше да я купи.

— М-д-а-а! — важно поклати глава Карик. — Добре е! Хубав хотел!

Това беше дълга, прилична на пура каменна постройка. Тя лежеше между стволовете на големи възловати дървета, като че я беше донесъл и сложил тука някакъв приказен великан. Тя почти висеше във въздуха. Между нея и земята трудно можеше да си провреш ръката. Карик сложи ръцете си като фуния пред устата и завика:

— Иван Гермо-ге-но-ви-и-ч! Намерихме-е-е! — Ау-у! Идвам! Идва-а-ам!

Карик се обърна към Валя. Потупа я по рамото и каза важно:

— Браво! Това е нещо като каменен хангар… Струва ми се, че тук действително може да се нощува… Хайде да се опитаме да се вмъкнем вътре.

Пред самия вход на пещерата имаше, съборено от дъжда, дебело дърво. Карик се изкачи върху него и надникна в широката тъмна дупка.

— Жалко, че нямаме кибрит — каза той. — Нищо не виждам.

Той се повдигна на ръце и пъхна главата и раменете си в пещерата.

— Какво има там? — нетърпеливо го дръпна за крака Валя.

Внезапно Карик отскочи назад и като кълбо се изтърколи от мокрото стебло.

С един скок той избяга от пещерата, като мъкнеше след себе си и Валя, и бързо се скри зад едно дърво.

— Заето е! — зашепна Карик. — Там има някой… огромен… страшен…

От тъмната дупка се подадоха две дълги пипала, а след тях се появи черна кръгла глава. Тя погледна надясно, наляво, поклати се и бавно се скри обратно.

— Видя ли?

— Видях. Мустакан някакъв. Какво са това — мустаци? Нали?

— Сигурно мустаци. Тука всички са мустакати.

— Трябва да повикаме Иван Гермогенович — тихо каза Валя.

— Ау-у! — извика Карик.

— Ау-у! — чуха децата гласа на Иван Гермогенович. — Къде сте? Накъде да вървя?

— Насам! Насам!

— Тука!

В гората зашумяха листата, след това се чуха тежки стъпки и дрезгава кашлица. Зад дърветата излезе професорът.

— Е? Намерихте ли нещо?

— Намерихме.

— Почти намерихме.

Валя посочи с ръка пещерата.

— Аз я намерих! — каза тя с гордост.

Професорът се доближи и почука с пръчицата си по каменната стена.

— Ясно. Просто чудесно. Точно това, което сега ни трябва… Великолепен хотел за пътешественици като нас.

Иван Гермогенович стъпи върху поваленото дърво и надникна в пещерата.

— Чакайте, чакайте! — изплашено викна Карик и го задърпа за ръката.

— Какво има? Какво се е случило?

— Този хотел е зает… Вътре има някой… Влязъл е преди нас.

— С голяма глава и много страшен — шепнешком каза Валя.

— Нищо, нищо — спокойно отговори професорът. — Този жител аз го познавам добре… стар познат… няма да мине и минута и ние ще освободим жилището.

Професорът прецапа локвата и спря при тънкия край на скалата. Прикляквайки, той заопипва стената.

— Така. Така — чуха децата. — Всичко е наред!

Като си мърмореше нещо под нос, Иван Гермогенович тръгна към гората.

— Къде ли отива? — попита Валя.

— Не знам.

— Къде отивате, Иван Гермогенович? — извика Валя.

— Стойте там. Аз ей сега… Само минута! — чу се в тъмнината гласът на Иван Гермогенович.

Мина минута, а професорът още не се връщаше. Децата слушаха стъпките и мърморенето му, но какво правеше в гората, не можеха да разберат.

Най-после професорът се върна.

— Ето ме и мен — извика той, като влачеше след себе си дълъг прът.

Той домъкна пръта до скалата, опипа стената с ръка, намери кръглия отвор и пъхна в него острия край на пръта.

Карик и Валя следяха всяко движение на Иван Гермогенович, но не можеха да разберат какво е намислил професорът.

— Като че ли ще има бой — каза Валя.

— Аха!

Децата се наведоха и зашариха с ръце по земята. Карик вдигна тежка тояга. Валя намери камък и здраво го стисна в ръка. Така всеки момент можеха да се притекат на помощ на професора.

— Хайде, приятели, дръпнете се встрани — изправи се Иван Гермогенович.

Децата, без да бързат, се дръпнаха от пещерата и хванати за ръце, застанаха встрани.

— А сега гледайте как този голям и страшен звяр ще офейка — засмя се професорът.

Той завъртя пръта наляво, надясно, след това го набута дълбоко в тясната дупка и взе да го върти като ръжен в пещ. Чудовището започна да се безпокои. Тъмната му, покрита с шипове глава се показа през входа, разлюля се и се наведе надолу.

— Е, хайде! — извика професорът и натисна с цялото си тяло дебелия край на пръта.

Страшилището подскочи като ужилено, измъкна напред три чифта крака и като ги движеше бързо, изтърси се от пещерата. След това заизвива пръстеновидното си тяло и се повлече към реката. И преди да успеят децата да го разгледат добре, страшното животно се търкулна по наклона и цопна във водата. Течението го понесе и то тутакси се скри в тъмнината.

— Браво! — засмя се Карик. — Следващия път няма да се вмъква в чужд хотел.

— Нищо, нищо — добродушно измърмори Иван Гермогенович. — Сега няма да издирваме кой чия теория е заграбил. Той ли наша или ние негова. Във всеки случай няма да ни даде под съд.

— Как? — досети се Карик. — Значи ние отнехме на този урод собствената му квартира?

— Точно така — каза професорът. — Но вече е късно да се разкайваме, пък и не си струва… а сега, приятели, да се приготвим за нощуване. Мъкнете клонки, листа и съчки. Складирайте всичко това до входа.

В тъмнината закипя работа. Професорът и децата влачеха към новия си дом листа, корени и тревни стебла. Това беше тежка работа. Листата трябваше да ги носят по двама. А някакъв влажен и дебел листец от цвете едва домъкнаха и тримата заедно.

Иван Гермогенович очевидно бързаше, работеше, без да спре, и непрекъснато подканяше и децата.

— Хайде, хайде, по-бързо, по-бързо!… Валя, не стъпвай във водата! Карик, остави този лист, все едно, не можеш да го вдигнеш… Хайде помогнете ми да пренесем тези клонки!

Иван Гермогенович беше доволен. Той се страхуваше, че ще трябва да прекарат нощта под открито небе, а изведнъж — такова неочаквано щастие.

— Ех, приятели — говореше Иван Гермогенович, — днеска имаме голям късмет. Навярно сме се родили, както казват англичаните, със сребърна лъжица в устата… Почакайте, ще се вмъкнем под покрив и тогава ще разберете какви щастливци сме…

— Ами наводнението? — попита Карик. — Б-р-р… Страх ме хваща само като си спомня. Съвсем не приличаше на сребърна лъжица.

— Наводнението ли?… Е, да, разбира се, това бяха най-черните ни минути. Но нали не се удавихме… И знаете ли, приятели, наводнението ни направи не малка услуга… Всъщност, ако не беше наводнението, ние нямаше да имаме къде да нощуваме и не се знае какво можеше да ни се случи през тази нощ… Нали наводнението изхвърли на брега този ручейник и неговата къща калъф.

— Той дори не се защищаваше — каза Валя. — Голям, а пък такъв кротък.

— Кой? Ручейникът ли е кротък? — Иван Гермогенович се засмя. — Не е чак толкова кротък — каза той. — Под водата ручейникът никому не прощава. Този лаком хищник напада и малките рачета, и личинките на насекомите, а често изяжда дори и своите роднини.

— Я гледай какъв разбойник!

— Истински разбойник… А да видите как излиза на лов. О, ручейникът е въоръжен много добре. Той, мошеникът му с мошеник, е закован като някой рицар — разбойник в здрава, непробиваема броня. Дори по-добре от рицар. Рицарите са обличали само ризници, шлем и броня, а този господин мъкне със себе си цяла крепост.

— Той значи седи в нея като в танк, нали? — попита Валя.

— Не съвсем — каза Иван Гермогенович, — защото танкистите се возят в танка, а ручейникът мъкне своя танк върху себе си.

Валя погледна каменната постройка и поклати глава:

— Ой, такова тежко нещо!

— Не всички ручейници имат такива тежки къщи — каза Иван Гермогенович. — Там, където расте камъш и на дъното на реката падат парченца сух камъш, ручейниците правят своя дом вътре в камъшчето, а там, където дъното е песъчливо или каменисто, те съединяват камъчета, раковинки, песъчинки и така строят своите къщи крепости. Можем впрочем да срещнем къщи на ручейници, построени и от най-обикновени листа, паднали във водата.

— А защо къщата му има два входа: единият голям и другият малък?

— За да може — отговори Иван Гермогенович — водата свободно да преминава през цялата къща.

— А защо трябва да преминава?

— Как защо? — учуди се професорът. — Че нали къщата на ручейника винаги е пълна с вода. Ако водата не се сменя непрекъснато, стените на къщата ще се покрият с плесен и крепостта на този хищник ще бъде превзета с щурм от милиони най-различни бактерии. За тях застоялата вода е както за нас въздухът.

— Как майсторски го изгонихте от къщата му! — с възхищение каза Карик.

— О! — скромно отговори Иван Гермогенович. — Това не е мое изобретение. Помня, че когато бяхме деца, често се сдобивахме с ручейници по такъв начин. Пъхнем сламчица през черния вход, а ручейникът се покаже от главния. Поразмърдаш малко сламчицата — и той падне върху ръката ти.

— Защо? — с учудване попита Карик.

— С ручейници ловяхме риба — отговори професорът. — Като стръв той е много ценно животинче.

— Риба ли? — отново запита Карик. Той дори подскочи: — Добре ли кълве на него?

Професорът се засмя.

— Да не си рибар? Виж го как се запали.

— Охо! — заръкомаха Карик. — Рибата… ами че аз мога цял месец да стоя с въдица в ръка.

— Е, как? Върви ли ти?

— Не — призна си честно Карик. — Нещо не ми върви.

— Виж ти! Ето какво ще ти кажа: по-често лови риба на личинките на ручейника. По-добра стръв от нея няма и не може да има.

— Трябва да опитам.

— Ами как ще живее сега този ручейник… без калъф? — попита Валя. — Ще загине ли?

— Няма да загине — безгрижно каза Иван Гермогенович. — Докато ние разговаряме тука, той навярно вече си е построил половин къща… Не бой се, няма да загине… Ще порасне и ще се превърне в летящо насекомо.

— Той? В летящо?

— Разбира се — каза Иван Гермогенович, като мъкнеше по земята тежък лист. — Ще се превърне в насекомо, което много прилича на нощна пеперуда… Но ручейникът не само умее да лети. Той тича не лошо и по земята, и по водата. А когато настъпи време да снася яйца, слиза под водата. Снася там своите яйчица хайвер и ги прикрепя към водните растения.

Иван Гермогенович огледа купчината клони, листа и листенца на цветя, които бяха надомъкнали по време на разговора, и каза:

— Стига толкова. Така сме затрупали входа, че и ние няма да можем да влезем в пещерата… Хайде, качвайте се!

Карик и Валя не дочакаха втора покана. Те прескочиха купчината клонки и внимателно влязоха в полутъмния нисък коридор. В самия край на коридора едвам-едвам просветваше тесният отвор. Децата вървяха в тъмнината, като опипваха с ръце стените. Краката им сякаш стъпваха върху мек нежен килим. Също такива меки и копринени бяха и стените. Карик повдигна ръка и опипа и тавана.

— И той е мек! — учуди се той.

Децата стигнаха до края на коридора и спряха пред кръглата дупка. Хладен вятър духаше в краката им.

— Трябва да затворим тоя прозорец — каза Карик. — Мама не разрешава да стоим на течение.

Карик се върна, донесе мек лист, смачка го и здраво го напъха в дупката.

— Сега не духа — каза Валя, — но затова пък стана много тъмно. Хайде да се връщаме. Децата се върнаха към входа на пещерата, където професорът се ровеше из клонките и листата.

— Е как? Хареса ли ви къщата? — попита Иван Гермогенович. — Може ли да се живее в нея?

— Навсякъде килими, килими! — весело каза Карик. — Добре си живее ручейникът.

— Да, не лошо — съгласи се с него Иван Гермогенович. — Между впрочем тези килими не са обикновени. Ако някой поиска да измъкне ручейника от къщата му, той се закачва с кукичките си за тях и тогава вече никаква сила не е в състояние да го измъкне… Но бързо на работа, приятели! Помогнете ми да затрупаме входа, че току-виж, през нощта се домъкнал някой неочакван и неканен гост!

С помощта на децата професорът натрупа до входа купчина корени, клонки и листа. Направиха истинска барикада. Само отгоре остана малък процеп, през който в къщата на ручейника проникваше синкава нощна светлина.

— Великолепно — каза професорът. — Сега вече никой не може да се вмъкне при нас. Настанявайте се, приятели. Почивайте.

Децата си избраха едно удобно място в ъгълчето до самата стена, изтегнаха се върху мекия килим и се притиснаха едно до друго. Професорът легна до тях. Смелите пътешественици притихнаха, заслушани в шума на нощния вятър и унилото поскърцване на тревните дървета зад стените на къщата. Отгоре, от мокрите листа, върху покрива падаха тежки като оловни гюллета водни капки.

В къщичката беше топло и сухо. Професорът и децата се изтегнаха върху пода. Килимите бяха меки като пухени дюшеци. Но пътешествениците дълго не можаха да заспят. Това беше тяхната първа нощ в чудния, нов за тях свят, където само за един ден толкова много преживяха и срещнаха толкова много опасности. През пролуките на барикадата просветваше тъмното нощно небе и в него трепкаха огромни звезди.

Валя лежеше с отворени очи. Вперила поглед, тя гледаше синята звезда, която висеше над входа на пещерата. Звездата беше толкова голяма, че приличаше на пълна луна, само че много често мигаше. Също като у дома — лежиш си на кревата и гледаш през прозореца, а пред очите ти се клати голям, приличен на луната весел уличен фенер. Валя си спомни за подрънкването на трамваите, за пресипналите, сърдити клаксони на автомобилите, за бързите светлини, които пробягваха по прозорците, сякаш се гонеха.

Валя затвори очи. За миг й се стори, че лежи в топлия креват в къщи и чува веселия уличен шум. Вратата към съседната стая е притворена, а под вратата се вижда жълта ивичка светлина. В трапезарията майка й прибира масата. Тракат паници и чаши, звънят чаени лъжички. Майка й измива съдовете, избърсва трохите от масата и я покрива с чиста бяла покривка.

Валя въздъхна. Тя си спомни за малките като трошички парченца сирене, които сутрин след закуска оставаха върху масата, и преглътна. Ех, ако имаше тук в тази пещера поне една трошичка сирене, такова прясно и вкусно! Това парченце щеше да им стигне за вечеря и за професора, и за нея, и за Карик, дори щеше да им остане малко и за закуска. И Валя отново въздъхна. А може би те завинаги ще останат в този страшен свят? Дали ще се върнат някога в къщи? Ще видят ли пак майка си?

— Мама сигурно плаче сега — тихо каза Валя.

— Разбира се, че плаче — съгласи се Карик.

Децата се замислиха.

Какво ли прави сега майка им? Сигурно лежи облечена върху кревата и при всеки шум вдига глава от възглавницата и се ослушва: не идват ли децата? Върху масата, покрита със салфетка, стои вечерята, оставена за тях. В трапезарията тихо трака часовникът. В тъмния ъгъл мърка котката.

Очите на Валя се просълзиха. Тя тихичко ги изтри с юмрук и здраво ги стисна.

— Не! Няма да плача!

Зад стените на къщата тъжно свиреше среднощният вятър. Пътешествениците лежаха и всеки си мислеше за големия свят, в който те съвсем неотдавна живееха.

— Глупости! — шумно въздъхна най-после професорът. — Не може да не се върнем… Ще се върнем, приятели, не губете надежда.

Карик и Валя нищо не отговориха. Те вече спяха дълбок, здрав сън. Иван Гермогенович сладко се прозя, обърна се на една страна, подложи юмрука си вместо възглавница под главата и гръмогласно захърка.

* * *

Пътешествениците спяха така дълбоко, че дори не чуха проливния летен дъжд, който се изля през нощта.

Единадесета глава

Необикновеният въздух. Професорът гощава децата с пържени яйца. Иван Гермогенович отваря фабрика за дрехи. Пчелата Андреевна. Професорът и Карик изчезват

Над студената земя на гъсти вълни се спускаше бяла мъгла. Тя като мляко беше заляла притихналата тъмна гора и беше запълнила дълбоките долове и падини.

Върховете на дърветата ту се потапяха в мъглата, ту се появяваха отново.

Сутрешният студ и влага пропълзяха през пролуките на барикадата в пещерата и скоро вътре стана така студено, както под открито небе.

Децата неспокойно се въртяха в съня си, свиваха коленете до брадичките си, но от това не им ставаше по-топло.

Накрая Карик не издържа, скочи, потърка сънените си очи, потрепери и с недоумение заоглежда наклонените стени. Тя бяха сребристобели, като че ли покрити със скреж. Карик ги докосна.

— Не, това не е скреж. Това са килимите. Сребристи килими. Б-р-р-р, че студено!

Върху килима на пода лежеше свита на кълбо Валя. Тя беше прегънала коленете си чак до очите, а главата си беше покрила с ръце. Насън тихо стенеше, и хлипаше.

Карик заподскача на място, като се мъчеше да се стопли, а след това изтича покрай стената до края на коридора.

Като че ли му стана малко по-топло.

Върна се обратно, засили се и се преметна презглава веднъж, дваж, три пъти и падна точно върху краката на Валя.

— Какво? Какво става? — извика Валя и скочи. — Нападат ли ни вече?

Настръхнала, разтреперана, тя гледаше Карик със сънени и уплашени очи.

— Какво ти става? — учуди се Карик. — Аз съм, събуди се… Ти съвсем си замръзнала… Цялата си посиняла… Хайде да се борим… веднага ще се затоплиш. Започваме!

Той изтича до Валя и подскачайки около нея, започна да я дърпа.

— Остави ме! — отблъсна го Валя.

Но той залитна, хвана се за сестра си и те заедно се търколиха по мекия пухкав под.

Валя захленчи:

— Махай се! Аз не те закачам и ти ме остави на мира.

— Ех, ти, охлювче. Искам да се стоплиш.

— А аз искам да спя — измънка Валя и пак легна.

— Добре, спи тогава — каза сърдито Карик.

Някъде зад стените се чу кашлица, чукане и изведнъж някой високо и весело запя:

— Где обядвал си, врабецо?

— В клетката на баба Меца

и у хитрата Лисица…

А при Моржа пих водица.

Това беше ужасният глас на професора.

— Виждаш ли — каза Карик, — всички вече са станали, дори пеят, а ти още се излежаваш.

Той изтича до входа на килимената пещера и извика:

— Иван Гермогенович, къде сте?

— Тук съм! Тук съм! Ставайте, приятели. Закуската е вече готова.

— Какво има за закуска?

— Великолепни пържени яйца.

— Пържени яйца ли?

О, това беше много по-интересно, отколкото да мръзне, и затова Валя бързо скочи.

— Да вървим!

Децата разбутаха клонките и съчките, с които беше затрупан входът, и се измъкнаха навън. Но едва успя да стъпи на земята, Валя уплашено се дръпна назад.

— Какво е това, Карик? Къде сме? — зашепна тя и здраво стисна ръката на брат си.

Не се виждаха нито земята, нито небето, нито гората.

Във въздуха плаваха облаци от блестящи мехурчета. Мехурчетата танцуваха, сблъскваха се, бавно се спускаха надолу и отново излитаха нагоре. Наоколо бушуваше виелица от блестящи мехурчета.

— Иван Гермогенович, какво е това? — извика Карик. — Какво се върти около нас?

— Мъгла — чуха децата гласа на професора.

Иван Гермогенович беше някъде съвсем наблизо, но децата не го виждаха.

— Ами такава ли е мъглата? — недоверчиво попита Валя.

— Да, Валек, такава е мъглата. Такава е, когато я гледаме под микроскоп.

Гласът на професора звучеше глухо, като че ли идваше някъде от дълбока яма.

Децата протегнаха ръце и се опитаха да хванат мехурчетата, но те се пукаха и по пръстите им потичаше студена вода.

— Къде се бавите? — викна някъде от гъстата мъгла Иван Гермогенович. — Тичайте по-скоро!… Тука при мене има нещо много по-интересно от мъглата.

Стъпвайки внимателно, Карик и Валя тръгнаха по посока на гласа на професора.

— Много ли пържени яйца има? — викаше Валя.

— Ако побързаш, може би и ти ще успееш да ги опиташ — отговори Иван Гермогенович. — Бързайте, иначе ще ги изям сам.

Далече в мъглата заблестя синкаво огънче.

— Огън! — извика Карик.

Нима професорът е запалил огън? Откъде ли е взел кибрит? Валя с всички сили затича към огъня.

— Огън, огън! Имаме огън! — викаше тя.

Отпред, като разпръскваше мехурчетата на мъглата, весело танцуваше пламъчето на огъня.

Високият език на зеления огън се издигаше до самите върхове на тъмната мокра гора. До него на колене седеше професорът. С дебела пръчка той разравяше съчките, които весело се извиваха и пукаха в огъня.

— Ура! — завикаха децата.

Те изтичаха до огъня, хванаха се за ръце и започнаха да играят някакъв дивашки танц.

— Хопа-хоп! — викаше, подскачайки, Валя.

— Хопа-хоп, хопа-хоп — викаше зачервеният Карик.

— По-кротко, по-кротко! — спираше ги професорът. — Ще ми изпочупите всичките съдове. По-добре седнете и хапнете.

От огъня лъхаше такава топлина, че беше невъзможно да се стои дори далеч от него, макар съчките да не бяха много. Валя взе наръч сухи съчки и искаше да ги хвърли в огъня, но Иван Гермогенович я спря:

— Не трябва. Яйцата са готови.

— Ами огънят?… Ще загасне.

— Няма да загасне… Сядайте и закусвайте, приятели — каза Иван Гермогенович и постави пред Карик и Валя, направо върху земята, огромен бял съд с неравни краища; той догоре беше пълен с пържени яйца, които вдигаха пара.

Без да чакат повторна покана, децата лакомо се нахвърлиха върху яденето.

Опарваха се, духаха с всички сили върху пръстите си и гълтаха пържените яйца парче след парче.

Валя се зачерви. Носът на Карик се изпоти. И само Иван Гермогенович ядеше, без да бърза, и вместо с лъжица си служеше с парче сгънат на две листец от цвете.

Децата не бяха изяли и половината от яйцата, когато усетиха, че са преяли.

— Е — каза професорът, като изтриваше с парче лист брадата си, — вярвам, че сте сити.

— И още как! — засмя се Карик. — Дори коремът ми се поду.

— И на мен — каза Валя.

— Великолепно! — усмихна се професорът. — Радвам се, че ви харесаха пържените яйца.

— А от какво ги направихте? — попита Валя.

— Как от какво — от яйца — прекъсна я Карик. — Това е лесно. Но как успяхте да запалите огън? Откъде намерихте кибрит? И после — защо огънят се издига нагоре като стълб, защо е зелен и защо гори без съчки?

— Не ти ли харесва огън без съчки? Добре тогава, ще подхвърля в огъня този наръч съчки.

Иван Гермогенович хвърли в огъня съчки, разрови ги с пръчка и весело намигна на децата.

— Вие си мислите, че аз съм мързелувал цяла нощ? Нищо подобно. Цяла нощ ядох пържена шунка със зелен грах, топли баници, бифтеци, супи, плодове и най-различни торти. Но за съжаление всички тези неща ми се поднасяха само насън… Събудих се гладен като вълк. Скочих и хукнах да търся нещо за ядене. Но се страхувах да се отдалеча много от нашата разкошна къща… Виждате ли каква мъгла е наоколо… на две крачки нищо не се вижда. Може и да се заблудиш, може и в някоя пропаст да паднеш… Какво да се прави? Да чакам разсъмването? Или да тръгна наслуки?… Мислих, мислих и реших да запаля огън. Още вчера за наше щастие бях намерил в гората две кремъчета. Те ми помогнаха… Събрах сухи клонки, сложих ги накуп и започнах да работя…

— Като доисторически човек! — прошепна Валя.

— Именно — усмихна се професорът. — И трябва да ви кажа, че това не беше лека работа, поизмъчих се, докато успея да превърна искрата в огън… Едва сега разбрах, че нашите допотопни праотци не са живели много весело.

— А защо е зелен огънят? — попита Карик.

— Защо ли? Ами защото гори газ. Най-обикновен, торфен газ — метан, който на много места извира от земята… Имах късмет… Случайно запалих огъня на място, където под земята се е събрал много такъв газ… А пържените яйца сами пристигнаха на огъня.

Валя ахна.

— Сами ли пристигнаха?

Иван Гермогенович погледна Валя, поглади важно брадата си и каза:

— Щом се разгоря огънят, някой започна да шуми до мене, да се върти и изведнъж ме събори силен вятър. Всичко наоколо забуча така, като че ли, без да искам, бях изпуснал ураган изпод земята. Но това беше птица. А ураганът повдигаше нейните крила. Навярно огънят я беше подгонил от гнездото.

— Тя изгоря ли?

— Не, отлетя — каза Иван Гермогенович, — а аз започнах да търся гнездото й. Сигурно неслучайно е стояла така тихо.

— Намерихте ли го?

— Разбира се… яйцето взех от нейното гнездо.

— Да не е от врана?

— Не. По всичко приличаше на яйце на присмехулник, бяло, с точици. Вие виждали ли сте някога яйцата на присмехулника?… Те са малко по-големи от грахово зърно. Но аз здравата се измъчих с него. Търкалях го пред себе си като бъчва и най-малко десет пъти се спирах да почивам. Но още по-трудно беше да разчупя черупката. Струва ми се, цял час я дълбах с камък. Най-после я счупих и без малко не се удавих в белтъка… Добре че успях да отскоча настрана.

Професорът гледаше децата и се подсмиваше.

— А всичко останало беше много просто. Белтъкът се изля сам, а жълтъка изпържих в черупката като в тиган.

Карик се наведе към Валя и й прошепна нещо на ухото. Валя одобрително кимна с глава.

— Непременно го кажи.

Карик стана, оправи ризката си от незабравка, опъна ръце до тялото си и тържествено отрапортува:

— От името на двама пионери от Фрунзенския отряд благодаря за вкусните яйца и за огъня!

Професорът се поклони.

— Надявам се да ви бъда полезен и за в бъдеще — шеговито отвърна той.

Подхвърли още един наръч съчки в огъня и каза:

— Всъщност, приятели, и в този свят на лилипути може да се живее не лошо! Почакайте, ще посвикнем и тогава ще заживеем по-удобно.

— Какво? — с тревога попита Карик. — Вие мислите, че никога няма да се върнем в къщи и ще останем такива, каквито сме сега?

— Не, не мисля така — отговори професорът, — но ние сме длъжни да бъдем готови и за най-лошото… Може буря да събори нашия фар или пък някое любопитно момче да отнесе сандъчето в къщи, за да го изследва. Всичко може да се случи на този свят…

— Какво ще правим тогава?

— Нищо особено — сви рамене Иван Гермогенович. — Ще живеем като тревни робинзоновци… Всъщност, приятели, нашето положение е къде по-добро, отколкото на истинския Робинзон. Той е трябвало да си обзаведе цяло домакинство, а на нас всичко ни е под ръка. Мляко, яйца, мед, ароматен нектар, горски плодове и месо. Лятото ще преживеем без особени грижи. А за зимата ще изсушим боровинки, диви ягоди, гъби; ще се запасим с мед, сладко и хляб…

— С хляб ли?

— Разбира се. Ще посеем само едно зърно и от неговата реколта ще можем да се храним цяла зима…

— А откъде ще вземем месо?

— Ще ядем насекоми.

— Насекоми ли? Те ядат ли се?

— Представете си — каза Иван Гермогенович. — Дори и в големия свят се ядат много насекоми… Скакалците например. Ядат ги и пържени, и пушени, и сушени, и солени, и мариновани.

Професорът си спомни нещо и се усмихна:

— Когато запитали арабския халиф Омар Бен-Ел-Котал, какво мисли за скакалците, той отговорил: „Бих желал да имам цяла кошница от тези вкусни животинки и тогава бих показал как се работи със зъбите“. В стари времена, когато скакалците като облаци нападали арабските земи, в Багдад се е снижавала цената на месото… Между впрочем от скакалците правят и пекат превъзходни питки с масло.

— Пфу, кой знае колко е противно! — с отвращение плю Валя.

— Ами, противно — засмя се Иван Гермогенович, — просто не сме свикнали с такава храна и затова… Нали ядем омари, скариди, морски раци и дори речни раци, които се хранят с мърша. Ядем и се облизваме… А арабите гледат с отвращение тези, които ядат раци и скариди… Освен скакалци хората ядат и други насекоми. В Мексико например туземците събират яйцата на шарения бръмбар плувец, наричат ги „готл“ и ги смятат за най-вкусно ядене… Не е лоша на вкус, по мнението на познавачите, и цикадата или жетварят. Същата тази цикада, която беше възпял в една своя ода поетът на древна Гърция Анакреон.

Иван Гермогенович се изкашля и високо вдигнал ръка, издекламира:

Как блажена си, цикадо!

Ти — на богове подобна!

Професорът замислено поглади брадата си.

— А обикновените гърци прозаици са пържили тази богоподобна цикада в масло и са си хапвали от нея с апетит… Дори и на такива насекоми като мравките, и на тях им се е случвало да попадат в ръцете на готвачите. Някога във Франция от мравките са правели сос за яденета от месо или риба… На индианците, между впрочем, много им харесват чадърестите мравки. Те ги пържат в тиган, като ги посоляват леко, но ги ядат и сурови.

— Ами бръмбари ядат ли? — попита Валя. — Те, според мен, са най-противни.

— В Египет — отговори Иван Гермогенович — от бръмбара ленивец приготвят специално ядене. Ядат го жени, които искат да напълнеят.

— Това е много хубаво — каза Карик. — Сега разбирам, че нашата работа ще тръгне като по вода… Ще си опушим бутове от щурци, ще си приготвим салам от пеперуди, ще осолим цяла бъчва водни кончета… Ще трябва да си построим цял зимник. По тавана ще окачим бутове и суджуци, а край стените ще наредим бъчви с мариновани листни въшки.

— Ами мравките? — попита Валя. — Те нали са киселички?

— От мравките ще направим туршии… Не, по-добре от тях да приготвяме разни гарнитури.

— Великолепно! — поглаждаше брадата си Иван Гермогенович. — Просто великолепно!… Както виждате, приятели, прекрасно бъдеще се очертава. Ако ни се случи нещо и не успеем да стигнем до вкъщи, то тук ще живеем по-добре от всички робинзоновци на света.

— Всичко това е хубаво — каза Валя, — но през зимата ще замръзнем и всички тия бутове и туршии ще идат на вятъра.

— Нищо — успокои я Иван Гермогенович, — ще си намерим пещера с газово отопление. В краен случай този газ можем да го прекараме по тръби от камъш, където пожелаем.

— Разбира се — каза Карик. — Торфеният газ ще ни осигури и топлина, и светлина, и… нали, Иван Гермогенович, ще можем да построим тук цели фабрики и заводи…

— Не, приятелю — усмихна се Иван Гермогенович. — Но бихме могли да се заемем да опитомяваме насекоми…

— Ура! — извика Карик. — И ще можем да летим върху тях, да преплуваме езера…

— Ние — подхвана Валя — ще ги заставим да копаят тунели, да строят канали и… и въобще — нека те да работят.

— Вярно! — каза Карик. — С гъсениците ще орем, с бръмбарите ще пренасяме дърва, а върху водните кончета ще летим.

— А за да не ни изядат — каза Валя, като въздъхна, — добре ще е да измислим такива къщи, каквито имат ручейниците, да ги носим на себе си.

— Ама че го измисли! — махна с ръка Карик. — Казах ти, че приличаш на охлюв, но ти наистина си била охлюв.

— Ами как ще се защищаваме тогава? — попита Валя.

— Иван Гермогенович ще измисли барут — отговори Карик и се обърна към професора. — Можете ли да измислите барут, Иван Гермогенович?

— О, не… Барут не бих могъл да измисля — засмя се Иван Гермогенович, — но се надявам и без него да преживеем някак си. Аз, приятели мои, съм биолог. Добре познавам живота на обкръжаващия ни свят, а тези знания са по-силни от всякакви взривни вещества… Сега, Карик, хвърли в огъня съчки. По-приятно е да се седи край него, когато клонките пращят.

Карик донесе наръч съчки, хвърли ги в зеления огън, излегна се на земята и впери замислен поглед в огъня.

Всички мълчаха.

Съчките и клонките весело пращяха. Димът като стълб се издигаше към небето.

Пътешествениците седяха край огъня и всеки си мислеше за нещо.

Нямаше закъде да бързат.

Докато не се вдигнеше мъглата, не можеха да вървят. Но и накъде да вървят? Къде беше фарът? Напред ли? Отзад ли?

— Е — каза професорът, — докато седим, предлагам да изпеем една песен.

Децата изплашено се спогледаха.

„Всичко друго, само това не“ — четеше се по лицата на Карик и Валя. Само мъртвите биха могли да слушат спокойно, когато Иван Гермогенович пее. Но на живите гласът на професора действуваше като удар със сопа по главата.

Примижавайки от дима и закривайки лицето си с ръце, Карик се обърна настрана от димящия огън и бързо попита професора, който вече беше готов да запее:

— Разкажете ни, Иван Гермогенович, как се досетихте какво е станало с нас и как ни намерихте?

— Много просто — каза професорът. — Вие бяхте изпили почти половин чаша от течността. Това, разбира се, забелязах веднага.

— Но…

— И у мене имаше едно „но“ — засмя се Иван Гермогенович. — Добре, изпили сте течността, изпили сте, но къде сте изчезнали след това?… Цял час пълзях по пода с лупа в ръка, но… нищо не можах да открия… разбирате ли? Никакви следи. Значи…

— Значи сме отлетели! — каза Валя.

— Това е много прибързан извод! — спря я Иван Гермогенович.

— Но ние наистина отлетяхме — каза Валя.

— Въпреки това нямах основание да предполагам такова нещо, докато кучето на уважаемия фотограф Шмидт не откри вашите гащета и не се хвърли към прозореца… Тогава си спомних, че когато влязох в кабинета, на перваза на прозореца видях едно водно конче. И със сигурност можех да твърдя, че чух и някакви гласчета като на комар, които викаха: „Тук сме! Елате тук!“

— Да, да… ние викахме.

— Отначало си помислих, че ми се е счуло, но след това, като съпоставях различните факти, разбрах: немирниците ги е отвлякло водното конче и ако искам да ги спася, трябва да отида в Дубки при езерото, наречено „Гнилото блато“.

— Но защо дойдохте тук? — попита Карик. — Водното конче можеше да ни отмъкне и в гората, и в полето…

— Не, това не можеше да стане — снизходително се усмихна Иван Гермогенович. — Водните кончета живеят около водата. Във водата снасят яйцата си, във водата се раждат, във водата живеят и растат личинките на водното конче. Около водата водното конче ловува. Но понякога, преследвайки своята жертва, водното конче може да смени постоянното си място за лов.

— Толкова далече? — каза Валя. — Ами от нас до Дубки е повече от петнайсет километра.

— За водното конче това е нищо. То може да прелети от седемдесет до деветдесет километра в час, а петнайсет километра за него са само една малка разходка.

— Значи вие тръгнахте към Гнилото блато…

— Да — поглади брадата си Иван Гермогенович. — Тъй като знаех, че рано или късно водното конче ще се завърне там, където постоянно ловува, реших да вървя към Гнилото блато. За щастие това е единственият водоем край нашия град. Вярно, че има още един, но той е на триста километра оттук, така че аз твърдо знаех къде да ви търся… Ето, това е всичко. А сега — изкашля се професорът — да попеем, приятели.

— Чакайте — извика Валя.

— Какво има? — изплашено я погледна Иван Гермогенович.

— Не искате ли и вие да чуете какво се случи пък с нас? — попита Валя.

— Ах, да. Разбира се… Ще ми бъде много приятно да чуя вашия разказ — измърмори Иван Гермогенович. — Е, хайде, разказвайте. Трябва да е много интересно.

Той прегърна децата и доближи петите си до огъня. Карик и Валя в надпревара започнаха да му разказват какво се беше случило с тях, след като изпиха чудната течност.

Професорът слушаше децата, клатеше утвърдително глава и непрекъснато повтаряше:

— Точно така… Всичко е ясно…

— И на мен всичко ми е ясно — каза накрая Карик. — Само едно не мога да разбера.

— Тъй ли? Какво именно?

— Защо в гнездото на подводния паяк отначало ние дишахме леко, а след това едва не се задушихме?

— Много просто — отговори Иван Гермогенович. — Съдейки по твоя разказ, приятелю, мисля, че вие сте попаднали в лапите на подводния паяк — аргиронет… Аргиронет — това значи „сребърна прежда“. Наричат го още „сребърен паяк“… Той строи гнездото си под водата. Гнездото му прилича на водолазна камбана. С такива камбани някога водолазите са се спускали под водата. Но тази камбана не е по-голяма от орех. Тя не изплува нагоре само защото отстрани я придържат паяжини, които пък са прикрепени към подводните растения…

— Охо! Ние едва се измъкнахме от тази паяжина — каза Карик.

— В своята камбанка паякът пренася въздух от повърхността. Той се изкачва нагоре, подава навън коремчето си, което цялото е покрито с много тънки косъмчета. С тия косъмчета той набира въздух. Когато пространството между тях се напълни с въздух, паякът опъва паяжина върху корема си и също като под пола носи въздушния балон у дома си. Между впрочем със своя въздух като с куфар под водата пътешестват още много водни бръмбари.

— И за дълго време ли му стига въздухът?

— Не — отговори Иван Гермогенович, — този запас не му стига за дълго. В къщата му става задушно… Нали помните как сте се задушавали?

— Да, да.

— Обикновено подводният хищник аргиронет се издига по няколко пъти на повърхността за пресен въздух… Ако стоите тихо и търпеливо на брега на езерото, често можете да видите как аргиронетът — „сребърната прежда“ — си попълва запасите от въздух.

— А как да го познаем? — попита Валя.

— Тези паяци — отговори Иван Гермогенович — приличат на топчета от живак с черни точици… Най-често аргиронетите изплуват около водните растения… Те се издигат с коремчето нагоре и главата надолу. Няколко секунди остават на повърхността, а след това бавно се спускат под водата. На пръв поглед изглежда, че тези паячета са най-безобидните същества, но всъщност аргиронетът е свиреп хищник… Той никому не прощава нито на дъното, нито на повърхността.

— Защо не ни изяде, а ни закачи на тавана? — попита Валя.

— Да, и мен ме интересува това — каза Карик.

— За ваше щастие аргиронетът е бил сит — отговори Иван Гермогенович, — затова той ви е оставил за черни дни. Точно така впрочем постъпват и лисиците, и катеричките, и човекът, и много птици и в това няма нищо чудно… Той е щял да ви изяде в същия ден, когато или студът, или силният пек прогонят жертвите му.

— Аха! Разбирам — каза Валя. — Нашият паяк е бил сит, а този, който живееше до него, е бил зле с продоволствието и затова се промъкна, за да ни изяде.

— О, не! — каза Иван Гермогенович. — При вашия паяк е дошъл… Знаете ли кой?

— Знам! — завика Карик. — Неговият враг.

— Не! — усмихна се Иван Гермогенович. — При него е дошъл… годеникът му.

— Годеникът ли? Откъде знаете това? — учудиха се децата.

— Тези паяци — каза професорът — винаги строят своите подводни къщи една до друга: до къщата на женския паяк си построява къща и мъжкият. След това мъжкият паяк изгризва стената и идва да направи посещение…

— Това посещение — продължи Карик — се нарича бой, нали?

— Да, понякога разсърдената от нещо годеница се нахвърля върху годеника и го изяжда, а понякога, ако успее да я надвие, годеникът я изяжда; най-често годеницата посреща своя годеник благосклонно и те заживяват много дружно.

Професорът стана.

— Време е май да тръгваме — каза той. — Хайде да съберем партакешите си.

Той потършува с ръце из близките храсти и измъкна оттам великолепна кожена раничка.

— Ай! — широко разтвори очи Валя. — Откъде я купихте?

— Не съм я купил — усмихна се Иван Гермогенович, — а я получих подарък от един познат тихоход. Докато вие спяхте, аз поизрязах туй-онуй от това чувалче и както виждате, стана великолепна раница.

— Разбирам — кимна с глава Карик. — Вас ви е нападнал някакъв тихоход. Вие сте го убили и сте му одрали кожата.

— Нищо подобно — каза Иван Гермогенович. — И да искаше, тихоходът не можеше да ме нападне. Той е много мъничко същество, не по-голямо от милиметър. И аз не съм го нападал.

— Ами коженото чувалче?

— Чувалчето… как да ви обясня, приятели. Тихоходът се размножава чрез яйца и за да не му ги изяде някой, той сваля кожата си и слага яйцата си в нея като в куфар.

— А той умира ли? — попита Валя.

— Не.

— Като змиите! — каза Карик. — Те също сменят кожата си.

— Да — кимна с глава Иван Гермогенович. — Разликата е само там, че змиите събличат старите си кожи, а пък тихоходът е приспособил своята кожа, за да защити с нея потомството си от студ, жега и дъжд.

— Яйцата вие, разбира се, изхвърлихте, нали?

— Разбира се, за съжаление те не могат да се ядат.

Професорът отвори чувалчето на тихохода и сложи в него съдовете от яйчената черупка и остатъците от пържените яйца, внимателно завити в листенце от цвете.

* * *

Задуха свеж вятър.

Мъглата започна да редее.

Вятърът я носеше като дим над полето, насмиташе я в ниското, в падините и доловете.

Професорът засипа огъня с пръст.

— Е — каза той, — струва ми се, можем да вървим. Пригответе се.

— Ние сме вече готови — скочи Валя.

— Хъм — каза Иван Гермогенович. Погледна първо Валя, след това Карик и като се позамисли, каза:

— Трябва май да се преоблечете.

— С какво да се преоблечем? — попита Валя и погледна своята незабравчена рокля, която през нощта беше се смачкала, скъсила и висеше на парцали.

— С костюм като моя — каза Иван Гермогенович.

Той сне своя измачкан син плащ и остана по сребристия си костюм от паяжина.

Децата едва сега си спомниха, че вчера Иван Гермогенович се появи при тях, облечен в странен сребрист костюм, но тогава не обърнаха внимание на това. Сега разглеждаха костюма на професора, като че ли го виждаха за пръв път.

— Ой, че е красив! От какво е направен? — попита Валя.

— От паяжини.

— И аз искам такъв — каза Карик.

— И аз! — завика и Валя.

— Да вървим — каза Карик. — Вчера тук наблизо видях паяжина.

— А, не — засмя се Иван Гермогенович, — не искам да крада паяжина от паяка, пък и вас не съветвам… Костюмите ви ще купим от друг магазин… Вървете след мен.

И професорът тръгна към дома на ручейника. Слабата сутрешна светлина едвам го осветяваше, но сега можеше да се види, че и подът и таванът, и стените са покрити с гъста плътна паяжина.

— Ето ги вашите костюми — каза Иван Гермогенович.

Той се приближи до една от стените и вкопчи ръце в нея.

— Раз, два! — викаше професорът и дръпна паяжината към себе си. Стената запука.

— Хайде всички заедно! — още по-високо извика Иван Гермогенович.

Паяжината се късаше на парчета като влажни тапети.

Професорът подхвърли няколко парчета към Карик и Валя.

— Размотавайте паяжината, приятели, и я почистете от лепилото.

Децата започнаха да мачкат паяжината с ръце. Изсъхналото лепило се ронеше и падаше на бучки. Карик намери края на паяжината и започна да я размотава.

Копринените шнурчета на паяжината се навиваха на колела и скоро пред краката на Карик и Валя израсна сребриста купчинка от размотана паяжина.

— Колко е дълга! — каза Карик, като продължаваше да размотава безкрайната нишка.

— Има и по-дълги — усмихна се Иван Гермогенович. — Паяжината на копринената буба например е дълга цели три километра.

Професорът се наведе, взе единия край на сребристата нишка и я подаде на Валя.

— Хайде обличай се!

— С конци ли… Как ще се облека в конци?

— Ето така…

Иван Гермогенович направи примка, нахлузи я като ласо на врата на Валя, после хвана момичето с две ръце за раменете и започна да го върти все на една страна.

Нишката от купа потреперя и бързо побягна, като се увиваше около Валя като на макара.

— Великолепно!… Прекрасно! — каза Иван Гермогенович, като оглеждаше Валя. — Здраво, топло и удобно. А сега ти, Карик.

Но Карик вече сам беше завързал конеца от паяжината около кръста си и бързо се завъртя като пумпал. Не бяха минали и пет минути и децата бяха облечени в дълги сребристи пуловери.

— Готово — каза Иван Гермогенович. — Сега се поразходете около къщата, а през това време и аз ще се преоблека.

Децата излязоха.

Мъглата съвсем се беше вдигнала.

Заобикаляше ги мократа гора. Огромни капки вода висяха на тревните дървета като кристални топки.

Едва Карик и Валя прекрачиха прага, и по върховете на планините се плъзнаха първите лъчи на утринното слънце.

И изведнъж всичко пламна, заблестя и затрептя в хиляди разноцветни огньове.

Беше толкова неочаквано, че децата присвиха очи и без да искат, отстъпиха назад.

Няколко минути те стояха мълчаливи и с притворени очи разглеждаха чудната, окичена с блестящи топки гора.

— Ех, да можехме да покажем на мама това! — каза Валя.

Карик въздъхна.

— Сега мама вари кафе! — каза той.

— И млекарката сигурно вече е дошла — тъжно каза Валя.

— Не, не е дошла още — поклати глава Карик. — Рано е. Млекарката идва в седем.

— А колко часът е сега?

— Не знам.

— Е, все едно… Хайде да се покатерим на това дърво и да видим няма ли там зелени крави.

— Хайде.

Децата изтичаха до едно дърво, което приличаше на баобаб, и започнаха да се катерят нагоре, но в това време Иван Гермогенович подаде глава от пещерата и викна:

— Напразен труд, приятели!

— Защо?

— Днес и със свещ да търсите, никъде няма да намерите зелени крави.

— Че къде са? — учуди се Карик. — Нали вчера казахте, че листните въшки пасат на всяко дърво.

— Да, но това беше вчера — отговори Иван Гермогенович. — Вчера през деня, а вечерта заваля дъжд и той навярно е отвлякъл всичките листни въшки. Ето че и аз съм готов. Да вървим!

Децата се обърнаха към професора и изведнъж започнаха да се смеят.

— Защо се смеете? — смутено се заоглежда Иван Гермогенович.

— Ох!… Как сте се…

— Как сте се облекли!… — смееха се децата.

Иван Гермогенович стоеше омотан с копринения шнур от главата до петите. Беше намотал около корема, плещите и шията си всичката паяжина, която беше намерил в дома на ручейника.

— Приличате на какавида! — каза Валя, като се задушаваше от смях.

Професорът се усмихна.

— А ти да не мислиш, че приличаш на пеперудка? И Карик, и ти сега приличате на малки гъсеници… Хайде да вървим, приятели.

— Но накъде да вървим? — попита Карик, като се оглеждаше.

През нощта водата беше заляла всичко наоколо. Можеше да се върви само в една посока. От дома на ручейника се простираше тясна ивица земя, покрита с гъсти зелени храсти.

Професорът метна чувалчето на рамо и каза:

— Първо ще трябва да се измъкнем от това блато, а после ще видим какво ще правим. Напред!

И като размаха ръце, професорът подхвана:

Ходом марш — зове тръбата детския орляк.

По-високо дръж главата, смело удряй крак!

* * *

Гъстите храсталаци на тревната гора бяха безмълвни. Тежки водни топки висяха ниско над главите на пътешествениците — трябваше да вървят много внимателно, защото падащите капки можеха да ги съборят.

Когато паднеше водна топка, в тихата кънтяща гора се вдигаше шум като при взрив от бомба. Една капка улучи пътешествениците.

— Ай! — изписка Валя и падна.

— У-ух! — извика Карик и отхвръкна настрани.

— Нищо, нищо! Един душ сутринта е полезен! — смееше се Иван Гермогенович, като ставаше от земята.

Но ето, слънцето се издигна високо над гората. Горещите му лъчи като че ли подпалиха земята. Тя задимя. Гъста пара обви тревните джунгли. Стана задушно като в баня.

Към обед пътешествениците излязоха на края на гората.

Отпред между редките дървета се мяркаха жълти хълмове.

Острият връх на един от хълмовете се издигаше над земята като захаросана глава, щедро позлатена.

— Ето — каза Иван Гермогенович, — от този връх ще погледнем къде е нашият фар.

— Хайде да тичаме — извика Валя и се понесе напред. — Ще нарека този връх „Златният Везувий“.

Професорът и Карик затичаха след нея.

Но до „Златният Везувий“ не беше толкова близко, както изглеждаше.

Пътешествениците дотичаха при него запъхтени, изтривайки с ръце потните си лица.

— Ама че Везувий! — промърмори Карик.

Това беше обикновена планина от жълти камъни. А чудните камъни, които блестяха като злато, бяха най-обикновени песъчинки.

Хващайки се с ръце за камъните песъчинки, пътешествениците започнаха да се катерят нагоре към връх „Златният Везувий“.

Слънцето се беше издигнало вече високо. Горещите вълни на маранята струяха над земята като прозрачни въздушни реки. Горещите жълти камъни пареха краката им.

Иван Гермогенович се препъваше почти на всяка крачка. Планината под краката му сякаш пълзеше и се превръщаше в гърмящ поток от нажежени камъни.

Да се катерят зад професора, беше опасно.

Карик и Валя настигнаха Иван Гермогенович и тръгнаха заедно. А склонът ставаше все по-стръмен и по-стръмен. Малките алпинисти трябваше да пълзят на четири крака и да вкопчват ръце в издатините на камъните.

— Все едно че се изкачваме на Еверест! — пъшкаше професорът.

Нито Карик, нито Валя бяха слушали някога за Еверест, но веднага се досетиха, че Еверест сигурно е връх като този, по който сега се изкачваха.

Но ето го и върха. Целите облени в пот, професорът и децата се изкачиха на билото.

Иван Гермогенович се изправи, сложи ръка над очите си и започна да се оглежда.

— Е, хайде — говореше професорът — да видим къде е нашият фар, да вид…

Той не успя да довърши думата си. Земята под краката му запълзя. Професорът пропадна до кръста. Децата се хвърлиха да му помагат, но изведнъж хълмът под краката им се разтресе и се разтвори като паст.

Професорът, а след него и децата полетяха надолу по тесен наклонен комин. След тях с грохот се посипаха камъни и тежки буци пръст. Валя изпищя. Карик падна върху професора и двамата със страшна сила се забиха в мокро, тинесто дъно.

Пръв се опомни професорът. Като пъшкаше и охкаше, той се измъкна от гъстата лепкава кал и разтривайки кръста си, тъжно се пошегува:

— Бавен скок без парашут. Разрешете да ви поздравя с благополучното приземяване. Ставайте, приятели.

Той изтри ръцете си в костюма, погледна загрижено децата, които пляскаха в тинята, и попита:

— Всичко е наред, нали? Как си, Валя? Да не се удари?

— Не — отговори Валя и стана. — Само лакътя съм си одраскала малко.

— А ти, Карик?

— Ударих си коляното.

Децата разтриваха ударените места и уплашено оглеждаха тъмните стени на тесния кладенец.

— Това са дреболии! — каза Иван Гермогенович. — По-лошото е, че загубих чувалчето с провизиите и съдовете.

— Къде се намираме? — попита Валя.

— Сега ще разберем — промърмори Иван Гермогенович, като вдигаше нагоре брадата си.

Високо над главите им сияеше далечното небе. Бледа дневна светлина падаше върху високите полегати стени, но на тинестото дъно на тоя дълбок мрачен кладенец беше почти съвсем тъмно.

— Изглежда — каза Карик — ние сме попаднали в бърлогата на паяка земекоп. Това са много страшни паяци. Чел съм за тях.

— Какво? — трепна Валя. — Пак ли паяци! И във въздуха, и на земята, и под водата, и под земята — навсякъде паяци!

— Успокойте се — каза Иван Гермогенович, — паяците земекопи, за които говори Карик, живеят в Италия и Южна Франция. У нас ги няма.

— Тогава чия е тази бърлога?

Професорът не отговори. Пощипвайки брадичката си, той обиколи кладенеца, почука с юмрук по стените и замислено каза:

— Да, да… Това е… Андрена!

— Коя е пък тая Андреевна! — захленчи Валя.

— Така, така… тъй си и мислех… Всичко е наред, приятели. Нищо опасно няма. Този път паднахме на много удобно място. Озовахме се право в сладкарницата.

Очите на Валя станаха кръгли от учудване.

— И тук — попита тя — можем да си хапнем торти и пасти?

— Да! — усмихна се професорът.

— Но къде са те? Виждам само кал.

— Малко търпение.

Професорът удари с юмрук по стената.

— Сезам, отвори се!

Стената затътна, сякаш беше ударил по дъното на празна бъчва.

— Не се отваря! — каза Валя и облиза устните си.

— Нищо чудно! — усмихна се професорът. — Само в приказките всичко става по заповед на щуката. Ние ще трябва да поработим. Копайте! Ето тука.

Иван Гермогенович доближи стената и взе да рови земята като попово прасе, изхвърляйки с ръцете си тежки лепкави буци.

Карик и Валя се заловиха да му помагат.

Особено се стараеше Карик. От ръцете му хвърчаха буци пръст и камъни.

— По-полека, по-полека! — завика Иван Гермогенович. — Така и нас ще засипеш. По-внимателно! Не бързай, моля ти се.

Карик искаше да отговори, но в този миг стената потрепери, в краката на пътешествениците се посипаха камъни и те видяха дълбока ниша.

Замириса на пресни медени курабии.

— Какво е това? — облиза се Валя. — Мирише като на новогодишна елха.

— Това е сладкарницата! — отговори Иван Гермогенович и се наведе. — А сега се дръпнете встрани… Така… Много добре!

Той провря и двете си ръце в дупката, разкрачи се и започна да тегли нещо към себе си.

— Има! Има! — засмя се професорът.

Понапъна се и измъкна от нишата голяма сива топка, цялата покрита с жълта пудра и дребен пясък.

— Готово! — каза Иван Гермогенович и внимателно сложи топката на земята.

С един остър камък той я очисти от малките камъчета и с мъка откъсна от върха й нещо бяло.

Това беше яйце — приличаше на гъше, само че беше много голямо.

— Охо! — каза Карик. — Пак ще ядем омлет!

— От това яйце — засмя се професорът — няма да стане омлет. По-добре да се заемем ей с това — и той тупна с ръка топката, която приличаше на огромна пита от козуначно тесто.

— Цветна торта! — каза Иван Гермогенович. Той изтри ръцете си о костюма, отчупи парче от питката и го пъхна в устата си. Веждите му се издигнаха нагоре. На лицето му се появи доволна усмивка.

— Не е лошо — каза той, като дъвчеше, — никак не е лошо! Заповядайте, приятели!

Ароматното лепкаво тесто дъхаше на мед и цветя. То се разтапяше в устата.

— Ох, че вкусно! — каза Валя. — Много по-вкусно от маслена торта.

— Ти просто си изгладняла — отговори Иван Гермогенович и се усмихна. — И никак не е чудно… Закусвахме преди разсъмване, а сега е вече пладне.

— Не, не, наистина е много вкусно! — уверяваше всички Валя.

— А какво е това? — попита Карик, като лапаше лакомо ароматното тесто.

— Цветен прашец с мед! — отговори професорът.

— А защо се намира в този кладенец?

Професорът вдигна от земята бялото, покрито със здрава ципа яйце и го подхвърли на дланта си.

— Защото — каза Иван Гермогенович — тортата е приготвена за личинката, която ще се излюпи от това яйце, а тортата и яйцето е сложила тука подземната пчела андрена.

— Щом е подземна — каза Валя, — трябва по-бързо да бягаме оттук. Професорът се усмихна.

— Тя се нарича подземна пчела — каза той — само защото строи своето гнездо под земята, но тя самата живее горе, където живеят водните кончета, мухите, комарите. Наистина понякога можеш да намериш нейно гнездо и на повърхността на земята: в гнили дънери, в хралупи на повалени дървета, но най-често в земята. Затова учените наричат андрената подземна пчела.

И професорът разказа на Карик и Валя как от яйцето се излюпва личинка, как се храни тя от приготвената за нея вкусна питка и как след това се превръща в крилата пчела андрена.

— Такива питки — каза Иван Гермогенович — можем да намерим по няколко в гнездо. Ако искате, сега ще ви намеря още. Децата се засмяха.

— Защо ни са, да не сме слонове? — каза Карик. — Ние и тази няма да можем да изядем… По-добре да офейкаме, докато тази пчела „Андреевна“ не се е върнала в къщи.

— Първо, андрена, а не Андреевна — поправи го Иван Гермогенович. — И второ, вече ви казах, щом пчелата андрена си изрови гнездото, снесе в него яйцата и приготви за потомството си храна, тя повече не се връща. Няма какво да прави… Но и ние, разбира се, няма защо да стоим тук. Хапнахме си — и довиждане.

Професорът доближи наклонената стена и хващайки се за корените на растенията, се заизкачва нагоре.

Децата ловко като маймунчета се закатериха след него.

Бавно, стъпка след стъпка, те се придвижваха по стената на кладенеца към големия кръгъл отвор, над който сияеше синьото небе. От време на време се поспираха, почиваха си и отново се катереха нагоре. Под краката им се отронваха камъни и с грохот падаха долу по дъното на гнездото на андрената.

Професорът пръв се изкачи горе. Тук беше светло и горещо.

— Уф! — тежко въздъхна той. — Ама че стръмно!… Хайде, деца, защо изоставате?… Аз съм стар, а ви изпреварих.

Той се надвеси над тъмния кладенец и протегна надолу ръка.

— Дайте да ви помогна.

Но Карик не успя да се хване за ръката му. Иван Гермогенович изведнъж подскочи като гумена топка. Високо над кладенеца се мярнаха петите му и той изчезна.

Карик ужасен се притисна до стената.

— Ш-ш-шт!

— Какво има? — попита Валя.

— Клъвна го птица! — прошепна Карик. — Голяма — много голяма, с крила. Валя потрепери.

— Ти видя ли?

— Да, видях крилата… Огромни… Като платна на кораб!

Децата се спогледаха. Очите на Валя се наляха със сълзи.

Карик каза:

— Ще видиш, че ще се измъкне!

Валя тихо заплака.

— Моля ти си, не плачи! Ще се измъкне! — утешаваше Карик сестра си, като внимателно подаде главата си от кладенеца и високо извика:

— Иван Гермогенович!

Никакъв отговор.

Валя изтри сълзите си с юмрук и решително каза:

— Трябва да излезем оттук!

— Трябва! — съгласи се Карик.

Като си помагаха, децата излязоха от кладенеца. Те стояха навръх „Златният Везувий“. Недалеч от тях върху земята се търкаляше чувалчето на Иван Гермогенович с остатъка от пържените яйца и съдовете от черупката. Пред тях се простираше хълмиста жълта пустиня. Зад тях като зелено море шумяха тревните джунгли, през които се промъкваха цяла сутрин. Отляво и отдясно синееха езера, чиито брегове бяха обрасли с висока тръстикова гора. Но професора го нямаше.

— Иван Гермогенович, къде сте?! — завика Валя.

Тя се ослуша.

Никакъв отговор.

— Иван Гермогенович!

Но в отговор само вятърът печално прошумя над върха на планината и многогласното ехо се търкулна и замря някъде зад хълмовете.

— Хайде да викнем заедно! — предложи Карик.

Децата се хванаха за ръце.

— И-ван Гер-мо-ге-но-вич!

„О-о-в-и-ич!“ — отговори ехото и замлъкна.

От очите на Валя бликнаха сълзи. Тя закри лицето си с ръце и безутешно заплака.

В тоя миг над нея с вой премина някакъв вихър. Отхвърли я встрани и я търколи по огромните камъни.

Когато се изправи най-после на крака и се огледа, Карик го нямаше на върха. А нали той ей сега стоеше тук, до онзи кръгъл камък.

— Карик! — изплашено извика Валя. — Къде си, Карик? Защо ме плашиш?

От много високо, сякаш от облаците, някой отговори със слаб глас:

— Ва-ля-я!

Дванадесета глава

В лапите на крилатото чудовище. Пътешествениците се срещат в гърнето. Дървеният Монблан. Живите консерви. Карик и Валя се разделят с професора

Валя разтревожена тичаше по склоновете на планината. Тя се спускаше надолу, връщаше се на върха, надничаше в тъмния кладенец.

— Карик! — викаше тя. — Иван Гермогенович!

Никакъв отговор.

— Ох, къде ли са? — мънкаше Валя.

Горкото момиче съвсем се измори. Седна върху горещия камък, стисна главата си с ръце и заплака.

През сълзите също като през мътни от дъжд прозорци тя виждаше как край нея прелитат огромни крилати животни. Те се носеха съвсем близко, почти я докосваха, а крилата им предизвикваха истински вихър. Валя криеше главата си между раменете, навеждаше се към земята и със страх наблюдаваше полета на крилатите чудовища.

Те ту излитаха нагоре, ту отново със свистене падаха върху земята. Сгънали блестящите си прозрачни крила, извили пъстрите си тела, те пълзяха тромаво по пясъка, после вземаха нещо от земята и отново излитаха.

Едно от тях пропълзя съвсем близко до Валя и дори я закачи с крилото си. Силният удар свали Валя от камъка на земята. Пъстрото животно се обърна към нея и започна да я разглежда с блестящите си изпъкнали очи.

Валя замря.

Без да бърза, животното се отдалечи. Но щом момичето се размърда, чудовището мигновено подскочи към него и се спря, като поклащаше мустаците си над главата му.

Валя изстина от страх. Затаила дъх, тя с ужасени очи гледаше дългите мустаци. Не виждаше чудовището, но чувствуваше, че то е съвсем близко до нея.

Настъпи тишина, нарушавана само от собственото й дишане. После Валя чу как чудовището запълзя и тежко придвижвайки тялото си по земята, се отдалечаваше от нея.

Цялата разтреперана, Валя скочи. Беше се изпотила. Размаха ръце и с писък се хвърли надолу към подножието на планината. Но изведнъж здрави мъхнати лапи се сключиха около тялото й. Остра игла прободе пуловера от паяжина и раздра кожата на гърба й. Болеше я много, но Валя не успя дори да извика. Над главата шумно затрещяха крила и момичето се намери във въздуха.

Здравите лапи я притискаха към космат корем, който ту се свиваше, ту се издуваше като ковашки мях.

Валя се опита да обърне главата си и да види какво е това чудовище, което я държи в лапите си, но едва успя да се помръдне, и лапите я стиснаха като железни клещи.

Тя застена от болка.

— Помощ! — извика Валя.

Воят на вятъра заглуши гласа й. Тя викаше до пресипване, но не можеше да чуе гласа си.

Долу се носеха зелени поля и гори, мяркаха се реки, и сини езера, простираха се безкрайни жълти пясъци.

Валя отлиташе все по-далеч и по-далеч от кладенеца, където можеха да я намерят професорът и Карик.

Къде ли ще я отмъкне този страшен крилат звяр? Какво ще прави сама в непроходимите тревни джунгли? Как ще намери пътя за в къщи и дали някога ще се върне обратно в големия уютен свят?

Валя успя да обърне главата си и злобно впи зъби в жилавата лапа на звяра. Но лапата беше твърда и гладка като полирано дърво. Зъбите на Валя само се плъзгаха по нея.

В същата минута здравите клещи стиснаха горкото момиче още по-силно. Да се бори с чудовището, беше безсмислено. То можеше да я смачка като муха.

— Ще умра — проплака Валя — и никой няма дори да научи, че съм умряла.

Така й дожаля за самата нея, че се разрида още по-силно.

След това и сълзите пресъхнаха. Очите й станаха сухи, като че ли бяха изстискали от тях и последната сълзица. Тогава Валя започна отново да рита и да вика:

— Пусни ме! Какво си се захванала с мене? Да не съм те закачала? Пусни ме! Махай се! Остави ме!

Но крилатото чудовище все летеше и летеше, като свистеше с твърдите си гърмящи крила, които бръмчаха като дърворезачка.

Но ето то се спусна надолу с плъзгащ полет, затрептя във въздуха с крила, протегна напред лапите, с които стискаше Валя, и я пъхна в някаква тъмна като пещ дупка.

Валя удари главата си в нещо твърдо и презглава се затъркаля надолу като по пързалка.

„Загинах!“ — мина през ума й.

От страх затвори очи и изведнъж усети, че отново я хващат някакви лапи.

— Олеле! — завика Валя и заудря с ръце и крака.

Тя отвори ужасена очи и видя, че лапите, които я държат, съвсем не са лапи, а ръцете на стария професор.

— Иван Гермогенович, вие ли сте? — извика Валя.

— Аз съм, Валечка, аз! — ласкаво отговори професорът и я постави върху полегатия под.

— И аз съм тук! — чу гласа на Карик тя.

— Ами къде попаднахме ние? — като хълцаше, попита Валя.

— Нищо, нищо, после ще разберем — каза Иван Гермогенович, — най-важното е, че всички сме заедно.

Валя уплашено се заоглежда.

В полумрака тя видя гладки стени, които се издигаха стръмно нагоре. Таван нямаше. Отгоре, през широк кръгъл отвор, падаха бледи слънчеви лъчи. В тях плаваше прах.

Затворът, в който попаднаха Валя, Карик и професорът, приличаше на дълго гърне, само че то не стоеше изправено, а наклонено, сякаш, падайки, се бе закачило за нещо и бе увиснало във въздуха.

Валя гледаше ту тъмните стени, ту Карик и професора.

Как ли са попаднали тук професорът и Карик? Кой ги е пъхнал в това огромно гърне? Нима същото чудовище, което донесе и нея?

Тя започна да ги разпитва, но Иван Гермогенович я прекъсна.

— После, после — каза той, като смръщи вежди, — сега не е време за приказки. Ако ние веднага не се измъкнем оттука — загубени сме. Хайде, деца… Да опитаме.

Професорът застана на четири крака и бавно запълзя по полегатата гладка стена, след него запълзяха и децата.

Пълзенето беше трудно.

Ръцете и краката се хлъзгаха като по лед. Професорът почти беше стигнал до отвора на гърнето, но изведнъж колената му се разтрепериха, ръцете му се подхлъзнаха и той с грохот се изтърколи обратно на дъното, увличайки след себе си и децата.

— Несполучливо — каза той и се изправи на крака. — Ще опитаме още веднъж.

И пътешествениците отново запълзяха по гладката стена. И отново паднаха долу.

— Ще опитаме пак!

Няколко пъти се опитваха да се изкачат, но все безуспешно.

— Няма да излезем оттук — тъжно каза Валя.

— Мълчи — разсърди се професорът.

Той премери с очи разстоянието от ръба на гърнето до пода, огледа и Карик от главата до петите и решително каза:

— Хайде качвай се на раменете ми.

Карик подскочи като топка, хвана с ръце врата на професора и бързо се качи върху раменете му.

— Опитай да се хванеш за ръба — каза Иван Гермогенович.

Карик внимателно започна да се изправя. Той се държеше с ръце за стената, изправи прегънатите си колене и накрая се изправи целият.

— Сега стъпи върху дланите ми! — каза професорът и подложи ръцете си.

Карик стъпи първо с единия си крак, а след това и с другия върху ръцете на професора.

— Няма ли да паднеш? — попита професорът.

— Няма!

Професорът се понапъна и започна да издига Карик като тежка щанга нагоре.

— Готово! — извика Карик и се хвана с ръце за грапавия ръб на гърнето.

— Великолепно! Изпъни се още малко! Извивайки тялото си.

Карик започна да се издига на ръце, като здраво се опираше с петите си върху ръцете на професора.

— Хайде, хайде, още малко! — ободряваше го професорът.

Най-после Карик подскочи и ловко възседна ръба на гърнето.

— Великолепно! — каза Иван Гермогенович. — Помогни сега и на Валя.

Той повдигна Валя от пода и я подаде на Карик. След това бързо започна да развива паяжината, в която беше увит. Размота костюма си до половината и на края на паяжината върза примка.

— Дръжте! — извика Иван Гермогенович и подхвърли примката на децата.

Карик хвана въжето и сложи примката около една издатина на гърнето.

— Готово! — весело каза той.

Иван Гермогенович дръпна паяжината, опита здраво ли е вързана, след това се хвана с двете си ръце и бавно запълзя нагоре.

Като дишаше тежко и пъхтеше, той се изкачи най-сетне върху ръба на гърнето.

Пътешествениците погледнаха надолу.

Гърнето, от което се бяха измъкнали, беше прикрепено към гигантско стебло, покрито с червеникави израстъци. От него на всички страни се разклоняваха по-тънки стебла и от тях стърчаха на зелени снопове огромни копия. В пролуките между клоните се виждаше далечната земя.

— Къде попаднахме? — попита Валя и страхливо се заозърта.

Професорът се усмихна.

— Ние се намираме на най-обикновена борова клонка.

— На клонка ли? — попита Валя, като недоверчиво клатеше глава.

— Да, да, на борова клонка, каквито, вярвам, си виждала хиляди пъти през живота си. Клончето, разбира се, си е останало такова, каквото си е било винаги, но затова пък ти си станала много по-мъничка и ето защо всичко ти се струва толкова чудно.

— Добре. Клонка, клонка, но как ще слезем от нея на земята? — каза Карик. — Без парашут нищо няма да стане.

— Ще минем и без парашут — каза Иван Гермогенович.

Той потупа с ръка своя костюм и весело намигна на децата.

— А вие се смеехте на моя костюм… Не, скъпи мои, за такива бедни пътешественици като нас всяка нишка е цяло съкровище.

И професорът отново започна да размотава сребристата паяжина, в която беше обвит.

— Ние също ли да се събличаме? — попита Валя.

— Разбира се! Само моят костюм няма да стигне.

Карик и Валя се заловиха за работа.

Те размотаваха паяжината от себе си и внимателно я навиваха на търкала.

— Бързайте! Бързайте, приятели! — подканяше ги Иван Гермогенович. — Звярът, който ни домъкна тук, скоро ще се върне и тогава сме загубени.

— Готови сме! — извика Валя.

— Великолепно! Опитайте сега да усучете дебело въже.

— Ами как да го направим?

— Много просто! Ето така! — и професорът показа как се усукват въжета.

Пътешествениците си помагаха взаимно и бързо пресукаха от нишките на паяжината връв, а от връвта — дебело въже.

Най-после всичко беше готово за спускането им.

Иван Гермогенович събра цялото въже накуп, намота единия край около острата издутина на гърнето, а останалата купчина ритна надолу. Тежкото възлесто въже се плъзна между клоните и като се размотаваше, полетя надолу. Краят на въжето провисна над най-ниската клонка на бора.

— Първа ще се спусне Валя! — разпореди се Иван Гермогенович.

— Защо аз?

— Няма време за спорове! — намръщи се професорът.

— Добре, добре — бързо каза Валя, — първа ще сляза, само не се сърдете, моля ви!

Тя храбро се хвана за въжето и бързо се заспуска надолу.

— На добър час — махна с ръка Иван Гермогенович. — Когато слезеш, хвани края на въжето.

— Добре. Ще го хва-на-а! — извика Валя, като се спускаше по въжето.

Професорът и Карик се наведоха надолу и мълчаливо следяха как техният малък другар се спуска.

— Не се стра-ху-вай-й! — извика Карик.

— И през ум не ми минава! — чу се отдолу тихият гласец на Валя.

Тя се спускаше спокойно от възел до възел по въжето и така стигна до средата.

Но изведнъж задуха вятър.

Валя се залюля като махало. Тя здраво се вкопчи за възела на въжето, повдигна глава нагоре и уплашено затърси с очи професора.

— Слизай, слизай! — завикаха в един глас професорът и Карик.

Вятърът люлееше въжето все по-силно и по-силно. Валя описваше широки кръгове над пропастта.

— Слизай!

Валя замижа и отново се заспуска от възел на възел и най-после краката й докоснаха нещо твърдо. Това беше долната клонка на бора, която се оказа още по-широка и много по-дебела от горната. Валя можеше да се разхожда по нея свободно както по широк булевард.

— Стигнах! — извика Валя и погледна нагоре. Високо над главата й висеше грамадното гърне.

На края му стояха Иван Гермогенович и Карик и нещо викаха. Валя се ослуша.

— Хвани въжето! — викаше Карик отгоре.

Валя хвана края на въжето. Въжето потрепери и се опъна. Карик, а след него и професорът бързо се спуснаха долу и застанаха до Валя.

— Оттук до земята не е чак толкова далеч — каза Иван Гермогенович и погледна надолу. — Чакайте да видим къде е нашият фар.

Той погледна наляво, надясно и изведнъж завика:

— Ето го!

— Къде е? Къде е? — попитаха Валя и Карик и протегнаха шии.

През боровите иглички пътешествениците видяха на далечния хоризонт пръта с червено знаме. Но колко далече беше той сега! Изглеждаше съвсем мъничък — като флаг на параход играчка.

Валя присви очи, погледна фара, след това Карик и професора и тежко въздъхна.

— Сега няма да стигнем до него — каза тя, — и цяла година да вървим, няма да стигнем. Ние сме толкова мънички, а той е толкова далече…

— М-да — процеди през зъби професорът, — права си. Ще се наложи да вървим май два или дори три месеца.

— Три месеца ли? Но нали дотогава ще настъпи зимата… Ще трябва да си построим къща — каза Валя.

— Хъм… възможно е. Но защо стоим тук? Да вървим по клончето към стеблото на бора.

Професорът се огледа още веднъж и уверено тръгна напред.

След него тръгнаха и децата.

Те се катереха по тъмночервените хълмчета на боровата кора, прескачаха тесните, но дълбоки пукнатини.

Накрая пътешествениците стигнаха до отвесна стена.

Това беше стеблото.

Кафявочервените възвишения на кората се трупаха едно върху друго: между възвишенията имаше дълбоки проломи. На някои места тези проломи бяха гъсто обрасли със сиво-бели храстчета.

— Да починем, приятели! — каза Иван Гермогенович и седна. — А след това ще се спуснем по ствола, както правят мравките.

Децата погледнаха надолу и неволно се дръпнаха назад.

— Страшно е! — каза Валя.

— И все пак ще трябва да се спуснем — каза Иван Гермогенович.

Валя се притисна към едно червено възвишение и поклати глава.

— Нищо, нищо — утешаваше я професорът, — в Кавказ и Памир нашите алпинисти се изкачват на много по-стръмни върхове и, разбира се, се спускат по тях. А нима там изкачванията и спусканията са такива? Непрекъснато се срещат и ледници, и глетчери. От вятъра очите сълзят. От студа сълзите замръзват върху бузите. Б-р-р-р-р… Страшно е да си помислиш дори. А по нашия дървен Монблан не е чак толкова опасно да се спускаш.

— Добре, ще се спуснем някак си! — тъжно въздъхна Валя.

— Разбира се, че ще се спуснем — обади се Карик. — Все едно, друг път към земята няма. Значи ще трябва да се спускаме по стеблото.

Професорът размота още малко от своя костюм, направи здраво въже и подаде единия му край на Валя.

— Ти пак ще тръгнеш първа — каза той. — Завържи въжето около кръста си и се дръж здраво за него. Следващият ще бъде Карик. Аз ще сляза последен.

Иван Гермогенович върза примка на въжето и я преметна през раменете на Карик.

— Освободи ръцете си. Така-а-а.

Карик измъкна ръцете си, сложи примката на кръста си и я затегна здраво.

— Ето това е всичко — каза професорът.

Пътешествениците заслизаха надолу.

Първо спуснаха по въжето Валя. Тя шареше с крака, напипваше издатина върху кората и викаше:

— Стъпила съм! Отпуснете малко въжето!

И въжето се отпущаше. След Валя се спускаше Карик. Иван Гермогенович чакаше горе с широко разкрачени крака и придържаше въжето с двете си ръце. Той следеше всяко движение на децата.

Щом Карик и Валя стъпеха на нова площадка, Иван Гермогенович им хвърляше въжето, хващаше се здраво за издатините и внимателно слизаше надолу. Така преминаха почти половината от опасния път. Земята се приближаваше след всяка крачка. Вече можеха да видят възловатите стебла на тревната гора.

— И все пак още е далеч! — каза Иван Гермогенович. — На земята навярно ще стигнем чак след два часа.

И тримата бяха много уморени. Раменете и коленете на пътешествениците бяха целите в синини, драскотини и рани. Ръцете и краката им трепереха. Време беше да починат.

На една по-широка площадка професорът и децата се спряха.

— Почивка! — изкомандва професорът и падна изтощен върху хълмистата площадка.

Децата се отпуснаха до него. Иван Гермогенович лежеше, триеше с длан мокрото си от пот лице и тежко дишаше. Карик и Валя седяха със спуснати над пропастта крака.

И тримата мълчаха.

Изведнъж Валя скочи и замаха ръце.

— Ай, гледайте! Какво е това?

— Какво? Какво има? — попита Иван Гермогенович и се надигна.

И тогава професорът видя огромна глава, цялата покрита с гъста като гора четина. Къси, но здрави лапи се вкопчваха за края на площадката. Най-после животното се покатери върху площадката и извивайки косматото си дълго тяло, запълзя нагоре, като пристъпваше с многобройните си крака. След него се появи и друго също така космато и дълго животно, а след него още едно и още едно.

— Не се страхувайте — каза Иван Гермогенович и отново седна. — Това са гъсеници на копринарката. Няма да ни закачат.

— Ох, и все пак се страхувам от тях! — прошепна Валя.

— Защо се страхуваш? — каза Карик. — Щом ти казват, че няма да ни закачат — значи няма да ни закачат… С какво се хранят? — попита той професора.

— С борови иглички и млади борови пъпки — отговори Иван Гермогенович. — Ето виждаш ли? Това са гъсеници вегетарианки. Можеш дори да ги помилваш.

Но за всеки, случай Валя се поотмести по-далеч. Професорът се усмихна, отиде до Валя, потупа я по рамото и каза:

— Не бой се, не бой се, миличко. Те сега ще ни отминат. Ние съвсем не сме им нужни. Отиват за иглите и младите пъпки на бора. Те ще пострадат от косматите вегетарианци. О, аз добре ги познавам! Писал съм цяла книга за тях.

— Книга за гъсениците ли? — учуди се Валя.

— Какво чудно има в това? — сви рамене Иван Гермогенович. — Та тези гъсеници са истински горски скакалци. Те се събират на големи стада и изяждат иглолистните гори, както скакалците изяждат житото. Веднъж видях борова гора, по която бяха минали гъсеници копринарки. Тя беше съвсем изглозгана от тези лакомници. Десетки километри преминах, но никъде не видях едно зелено петънце, стърчаха само голи клони.

Изведнъж професорът погледна нагоре и се усмихна, като че ли беше видял някой от най-добрите си приятели.

— Ах, ето го и микрогастер неморум! — каза Иван Гермогенович. — Добре дошъл! Добре дошъл!

— Кого видяхте? Къде?

— А вие не виждате ли?

Във въздушния океан точно над копринарките безшумно летяха огромни животни с тесни тела и дълги прозрачни крила.

— Комари! — завика Валя.

— Микрогастер неморум! — повтори Иван Гермогенович. — Ездачи! Приятели на горите и полетата. Гледайте, деца, какво ще стане по-нататък. Много учени биха ни завидели сега! Р-рр-раз! — броеше професорът. — Първият! Р-рр-раз! Вторият! Великолепно! Р-рр-раз! Третият! Юнаци! Гледайте! Гледайте!

Крилатите ездачи се спускаха като ястреби върху гъсениците и се разполагаха върху гърбовете им.

— Препускат! Препускат! — засмя се Валя. — Истински ездачи!

Гледката приличаше на забавно представление в цирк, където кучета препускат на коне, а върху котките яздят изплашени мишки. Децата заръкопляскаха. Но изведнъж Валя отпусна ръце, погледна професора и изплашено попита:

— Тези… микри… те какво правят?

Тя беше видяла как ездачите бързо повдигат нагоре коремчето си с остра шпага на края и после с всичка сила забиват тази шпага в гърба на гъсеницата.

След като промушваха гъсеницата, те веднага излитаха нагоре.

— Бият се! — каза Валя. — Бият се, а не яздят!

— Нито се бият, нито яздят! — отговори Иван Гермогенович. — Ездачите със своето остро яйцеполагало пробиват кожата на гъсеницата и под нея слагат яйцата си. След известно време от яйцата ще се излюпят личинките на ездачите и ще започнат да унищожават гъсениците… Мисля, че те ще успеят да изядат гъсениците, преди да са се превърнали в пеперуди копринарки… Ако не бяха, приятели мои, тези ездачи, боровата копринарка щеше да изгризе цялата гора, но микрогастерът й пречи да се размножава. Затова ние можем да наречем микрогастера най-добър пазач на нашите гори.

— А той не може ли да се развъжда изкуствено? — попита Карик.

— Микрогастерът ли?… Може! — каза професорът.

— Тогава защо не ги развъждат?

— Опитват, но невинаги тези опити са сполучливи — отговори Иван Гермогенович. — За съжаление в личинките на тези ездачи снасят яйцата си други ездачи. Наистина, съвсем дребнички, но яйцата им убиват микрогастера и той загива.

— Ама че паразити! А не може ли да се унищожава този дребосък?

— Може! И тези мънички ездачи си имат също врагове, пак такива ездачи. Те са пък съвсем мънички.

— Тогава трябва — каза Карик — тях да развъждат!

— Да, разбира се, това би било разумно — съгласи се с него професорът, — но бедата е там, че на света има ездачи, които снасят своите яйца пак в личинките на тези полезни дребосъчета.

Карик смутено разтвори ръце.

— Това е като приказката за бялото теленце. Начало има, а краят не се вижда.

— Именно, именно! — подхвана Иван Гермогенович. — Понякога ти се струва, че си намерил края и че вече всичко знаеш за едно или друго животно, но щом вникнеш по-сериозно и по-надълбоко в същината на работата, убеждаваш се, че държиш в ръцете си не края, а само началото на нова, още по-интересна област за изследване.

Професорът беше забравил, че седи върху парченце кора.

Той скочи и разпалено започна да говори за учените, които като истински колумбовци пътешестват из непознати страни и откриват все нови и нови континенти.

По кората като по широк междуселски път пълзяха нагоре копринарките.

Насреща им се спущаха грамадни бръмбари.

Над боровия път пърхаха крилати животни.

Гъсениците копринарки безцеремонно блъскаха професора и деловито пълзяха нагоре.

Един огромен черен бръмбар едва не го събори, а той все продължаваше да говори и да говори…

Кой знае колко още щеше да стои Иван Гермогенович върху парчето кора като на катедра. Твърде възможно беше беседата да продължи до вечерта, но неочаквано се намеси някакъв крилат звяр.

Той падна като камък до професора и с един удар на крилото си го отхвърли настрани. След това повдигна нагоре коремчето си и с дългото си остро копие проби кората до самата глава на професора със силен и кратък удар.

Копието потъна дълбоко в кората.

Децата не успяха да извикат, а животното вече беше измъкнало меча си и изчезна също така, както се беше и появило.

Карик и Валя се притиснаха до червената скала. Бледи от страх, те тежко дишаха.

— Май че се поразбъбрих! — ставайки от кората, каза Иван Гермогенович. — А нали трябваше да се спуснем на земята, преди да е мръкнало.

Той погледна Карик и Валя и каза:

— Нищо опасно! Това е най-обикновена талеса. Или по-просто казано — също ездач.

— Сигурно сложи яйцата си в кората?

— Защо в кората? — каза професорът. — Той сложи яйцата си в личинката на вредителя на бора.

— В личинката ли? — огледа се Карик. — Но къде е тя?

— Под кората!

— Че как я виждате?

— Аз не я виждам, но съм готов да се обзаложа на каквото и да било, че тук под нас, под кората, живее личинка на бръмбар мустакатко.

— Значи ездачите виждат под кората?

— Не! Той също не вижда личинката, но я чувствува… Впрочем ние това не можем да го разберем. Изобщо ние лошо познаваме нравите и живота на насекомите. А много страни от живота на тези удивителни създания съвсем не са ни познати. Ние дори не знаем добре за какво например им са мустачките — каза Иван Гермогенович.

Той стана и без да бърза, намота края на въжето на ръката си.

— Е — каза Иван Гермогенович, — ставайте, приятели! Тръгваме.

И отново започна опасното и тежко спускане по скалите на кората.

От време на време професорът и децата избираха някоя площадка и лягаха мълчаливо върху червените скали да си починат. Разтривайки вдървените си ръце и крака, те оглеждаха здрави ли са въжетата, не са ли се протъркали възлите, после ставаха и отново тръгваха на път, като скачаха от скала на скала като кози.

На една от спирките пътешествениците трябваше да останат по-дълго. Това беше недалеч от земята.

Професорът и децата вече се бяха приготвили след кратката почивка да слизат, но изведнъж над главата им зашумяха крила.

Иван Гермогенович погледна нагоре и пребледня. Той бърже хвана децата за ръце и се шмугна с тях в тесния проход.

— Стойте мирно! — прошепна професорът.

Над тях прелетя пъстро животно с тънка дълга талия. Неговото продълговато тяло беше покрито с жълти и черни линии като тигрова кожа.

Животното разсичаше въздуха с прозрачните си жълти крила и летеше, като притискаше към коремчето си нещо извиващо се, приличащо на змия.

— Евмена — прошепна професорът, — това е осата евмена.

Осата прелетя до гърнето, от което току-що бяха излезли Иван Гермогенович и децата, хвърли там своя лов и се мушна в него.

— Тя ли ни домъкна тук? — попита Валя.

— Тя — кимна Иван Гермогенович. — Аз мисля, приятели, че осата евмена ни е сметнала за гъсеници. Но да видим какво прави там?

Осата евмена излезе от гърнето, стремително се спусна към земята и веднага отново излетя нагоре. Тя прелетя като вихър покрай пътешествениците и описвайки кръг, отново кацна върху гърнето.

Осата евмена пълзеше неспокойно около отвора на гърнето, като чевръсто движеше крачетата си и деловито почукваше ръба му с главата.

След това отлетя.

Пътешествениците видяха, че гърлото на гърнето беше плътно замазано с нещо сиво. В средата като тапа стърчеше голям остър камък.

— Виждате ли — каза Иван Гермогенович — как осата зазида своето гърне. Е, приятели, ако не бяхме се измъкнали навреме оттам, непременно щяхме да умрем от глад.

— А нямаше ли да можем да разчупим стената?

— Не. Осата евмена приготвя от прах и от собствената си слюнка такъв здрав цимент, че дори и големите хора трудно биха го разчупили.

— Нищо не разбирам — каза Карик. — Добре, тя ни домъкна тука, напъха ни в гърнето… А защо? Защо не ни изяде веднага?

— Че тя нямаше намерение да ни яде — отговори Иван Гермогенович. — Евмената се храни със сока от цветята, а гъсениците мъкне за потомството си, за своите бъдещи деца… И забележете, тя не убива своите жертви. С удара на жилото си само ги приспива… Консервира ги. Приготвя от гъсениците живи консерви…

— А защо не приспа и нас? — попита Валя.

— Не знам — сви рамене професорът. — Нищо не разбирам… Може би жилото й не е успяло да пробие нашите пуловери от паяжина. А може би отровата й не ни е подействала… Не знам! Изобщо всичко това е много чудно… Просто не мога да разбера как е могла да ни сбърка с гъсениците. Обикновено осите не се лъжат… За науката това е много загадъчен случай.

— А кой й е направил такова гърне? — попита Валя.

— Сама си го е направила — отговори Иван Гермогенович. — Със свой цимент. Зад тези сигурни стени личинката на евмената може спокойно да расте, без да се страхува, че някой може да я глътне или смачка. А храна й е приготвена точно толкова, колкото трябва… Когато личинката се излюпи от яйцето, тя ще се спусне по паяжината долу, ще падне върху гъсениците и ще започне да ги яде. И как само ги яде! Цели седмици гризе жертвата си, но гъсеницата до последния си ден остава жива, а месото й — прясно… После личинката се превръща в пашкул, а след известно време от пашкула излита самец или самка… От нашето гърне трябваше да излети самец, но сега…

— Откъде знаете, че непременно трябвало да излети самец?

— Знам! — отговори Иван Гермогенович. — В това гърне осата пусна нас тримата и после донесе още една гъсеница. Четири гъсеници — това е запасът, който се полага за бъдещия самец. За яйцата, от които ще се излюпи самка, осата оставя точно десет гъсеници. И това е напълно обяснимо. Бъдещата самка е по-едра от самеца и затова и повече храна трябва да се остави на нея.

— Значи осите могат да броят до десет? — попита Валя.

— Не мисля, че могат да броят дори и до две — отговори, като се усмихваше, Иван Гермогенович. — Спомнете си, че осата влезе в гърнето, след като ние вече бяхме се измъкнали от него. Така ли е?

— Е добре, влезе. И какво?

— Влезе, за да снесе там яйцето. Значи тя е видяла, че в гърнето има не четири гъсеници, а само една. И както виждате, не се досети да донесе още три гъсеници, а така зазида гърнето. Сега, разбира се, личинката ще загине.

Професорът излезе от прохода, огледа се наляво и надясно и каза:

— Тя отлетя, сега и ние можем да слизаме спокойно.

Земята вече беше близко и скоро пътешествениците благополучно се спуснаха долу.

Пред тях лежеше камениста пустиня. Отляво синееше далечна тревна гора. Над гората, като сламчица стърчеше прътът фар с мъничкото червено знаменце.

Пътешествениците тръгнаха на път. Целия ден вървяха по пясъци, гори и планини. Преминаваха дерета, прецапваха реки.

Надвечер, уморени и гладни, спряха на брега на пенлива река. Децата вече нямаха сили да преминат реката. Валя се излегна на брега и каза:

— Не мога повече.

Свечеряваше се. Небето потъмня. Алени облаци се трупаха над гората. Над главите им с писък се проточиха ята птици.

— Няма как, ще трябва тук да пренощуваме — каза Иван Гермогенович.

— На брега ли?

— Ще се опитаме да намерим някоя пещера или бърлога.

След малко Карик налетя на огромна кафява скала. Отстрани върху дебелата й стена чернееше кръгла дупка. Карик надникна вътре и се развика:

— Идвайте насам! Май че намерих някаква къщичка.

Професорът се доближи, огледа скалата от всички страни и като помисли, каза:

— Празен орех. Напусната квартира от личинките на орехов хоботник. Влизайте, деца. Това е един съвсем приличен хотел.

Вече се мръкваше. От умора на децата им се затваряха очите. Боляха ги краката.

Те бързо се мушнаха в дупката на ореха, паднаха върху грапавия под и веднага заспаха като пребити.

А в това време професорът обикаляше около ореха и въздишаше. Дупката беше толкова малка, че Иван Гермогенович можеше да пъхне в нея само главата си. Раменете му не можеха да се проврат.

— Ама че неприятност! — мърмореше той.

Като бърбореше сърдито, Иван Гермогенович още веднъж надникна в ореха, послуша как равномерно дишат насън децата и тръгна да търси пристанище за себе си.

Недалеч от ореха в една трапчинка намери черупката на охлюв и я огледа. Черупката беше празна.

Като пъшкаше и охкаше, Иван Гермогенович се вмъкна в нея. Наклоненият под на черупката беше твърд и студен, но уморен от пътя, професорът дори не забеляза това. Подложи под главата си юмрук, изпъна се и веднага заспа.

Посред нощ нещо забуча във въздуха. Професорът смътно чуваше през съня си.

Навярно свиреше вятърът.

Събуди се от студа и отвори очи. Небето беше покрито с облаци, а в облаците се гмуркаше луната. Прибра крака под себе си и задряма, като неспокойно се въртеше насън. А зад стените на черупката като бесен се носеше студеният вятър. По земята летяха и танцуваха прах, тревички и листенца.

Орехът се размърда под напора на вятъра, разклати се силно и подхванат от него, започна бавно да се плъзга към реката.

Нов порив на вятъра го бутна във водата.

Орехът затанцува върху вълните и заплува надолу по течението. Насън децата почувствуваха, че нещо ги люлее като в люлка.

Притискайки се едно в друго, те спяха и се усмихваха насън. А реката влачеше ореха и отнасяше децата все по-далеч от професора.

Тринадесета глава

Спиране в непознато пристанище. Отново в плен. Иван Гермогенович тръгва по пресни следи. Животно, което диша с опашката си. Неочаквано откритие

На разсъмване задуха силен вятър.

Орехът се гмуркаше във вълните и ту излиташе върху високия им гребен, ту изчезваше в бялата кипяща пяна. Вълните шумно го заливаха, подхвърляха го и го мятаха на всички страни. Студени пръски се сипеха през широкия отвор, падаха върху Карик и Валя, но децата само неспокойно се въртяха насън, закриваха лицата и вратовете си с ръце и се дърпаха по-далеч от отвора. Те бяха толкова измъчени и уморени, че не можеше да ги събуди дори и леден душ.

Но ето че силното течение подхвана ореха и го завъртя във водовъртеж. Орехът рязко се разклати и се наклони встрани. Карик се преметна през сестра си и удари силно главата си в стената.

— Какво? Какво става? — извика Карик.

Той се опита да стане, но орехът пак са залюля и Карик отново се търколи на пода.

Хващайки се за грапавите стени на ореха, той успя някак да се изправи и завика:

— Валка, ставай, нещо се е случило! Някой влачи нашия орех.

Валя разтърка сънливите си очи и уплашено погледна Карик.

— Може би ни е нападнал някакъв звяр? Трябва по-скоро да разбудим Иван Гермогенович… Иван Гермогенович! — завика Валя и скочи.

Тя едва се беше изправила, когато подът под краката й се разклати и я отхвърли към стената. Валя събори и Карик и двамата заедно се изтърколиха по грапавия под.

Наоколо беше тъмно и само отгоре през кръглия отвор падаше синкава нощна светлина.

Като се опираше о стената на ореха, Карик изпълзя до отвора и подаде глава. В лицето му плисна вода. Вятърът с вой се носеше над водата и вдигаше високи пенливи вълни.

Наоколо бушуваха вълни. Всичко кипеше като в котел. Карик завика:

— Валя! По-бързо!… Гледай, какво е това? Ние плаваме.

Валя едва стигна до отвора и се вкопчи за края му с ръце.

— Плаваме! — изплашено каза Валя. — Плаваме нанякъде.

Орехът се люшкаше тъй, сякаш децата плаваха по истински океан. Валя се огледа, след това погледна и Карик, после пак се огледа и побледня.

— Къде е Иван Гермогенович?

— Не знам… Сигурно тука някъде — неуверено отговори Карик.

— Къде тука? Какво приказваш? — изплашено завика Валя. — Ние сме в ореха. В ореха — разбираш ли? А около нас има само вода.

Силен тласък отхвърли децата от отвора. Подът под краката им се завъртя, заподскача.

Валя и Карик паднаха.

Вятърът с яростен вой се понесе над реката. Всичко наоколо зави, засвири. Вълна плисна в отвора и окъпа децата от главата до петите със студена вода.

Треперещи и мокри, те седяха на дъното здраво прегърнати и със страх поглеждаха към кръглия отвор. Над отвора в мрачното небе плуваха черни облаци.

Орехът се накланяше встрани и тогава пред самия отвор скачаха пенливи вълни. После орехът се изправяше и над отвора отново се носеха облаци, а между облаците плуваше бледната луна.

При всеки нов тласък децата политаха в различни страни, но Валя тутакси допълзяваше до брат си и здраво се хващаше за него. Горките деца нищо не можеха да разберат: къде е Иван Гермогенович, как орехът е попаднал във водата и накъде ги носи реката?…

А орехът се носеше все напред и напред и ту подскачаше по гребените на вълните, ту се промушваше под тях. Но ето, бурята като че ли започна да стихва. Орехът вече не подскачаше, а само се полюшваше леко като люлка.

Децата станаха.

— Май люлеенето вече свърши! — каза Карик.

Той се приближи до отвора и погледна навън.

Брегът беше съвсем близо — обрасъл с гора.

Долу тихо се плискаха вълните.

И изведнъж орехът спря.

Черни буци пръст се издигаха точно пред самия отвор, също като стена. Брегът беше толкова близко, че можеше да се пипне с ръка.

Орехът спря на неизвестно пристанище.

— Все пак пристигнахме някъде! — тихо каза Валя.

— Бързо излизай! — заповяда Карик и се хвана с ръце за ръба на отвора…

Като си помагаха взаимно, Карик и Валя се измъкнаха от ореха и скочиха на земята.

* * *

Беше ранно утро.

В сивия предутринен здрач се издигаха спокойни и печални хълмове. Над далечния хоризонт едва забележимо светеше розова ивица.

В тихия залив до самия бряг плуваше, едва поклащайки се, черният мокър орех.

Край тях с шум се носеше реката. Течението й мъкнеше върху вълните греди, сухи клонки и листенца. Носеше ги в залива и ги изтикваше към брега. Те се въртяха около ореха и леко го блъскаха, сякаш се мъчеха да го отместят. Целият залив бе покрит с плаващи предмети, сякаш с люспи.

Децата се изкачиха на възвишението и нерешително спряха. Тръпнейки от студа, те уплашено се споглеждаха.

Накъде да вървят?

Какво да правят?

Ех, ако беше сега при тях Иван Гермогенович.

— Нима се е изгубил? — въздъхна Валя.

— Ще го намерим — решително каза Карик. — Той е тук. Непременно е някъде тук.

Карик сви ръцете си като фуния, повдигна се на пръсти и извика, колкото сили имаше:

— Иван Гер-мо-ге-но-вич.

Някъде отзад, зад тъмните хълмове, зашумяха листа.

Децата се ослушаха.

Стъпки?

Не. Това беше вятърът. Шумяха дърветата.

Валя пак въздъхна тежко.

— Нищо, нищо. Ще го намерим. Ще видиш. Той няма да ни изостави.

Карик хвана сестра си за ръка и я поведе след себе си по брега на реката. На всеки пет-шест крачки те спираха и високо викаха:

— Иван Гер-мо-ге-но-вич.

Но професорът не отговаряше.

— Знаеш ли какво — каза Карик — аз ще тръгна по брега, а ти малко по-навътре. Ето виждаш ли там една горичка зад хълма? Иди в тая горичка и викай високо. Първо ще викам аз, след това ти, след туй пак аз, след това пак ти. Разбра, нали?

— Разбрах.

— Само не се отдалечавай много и се оглеждай. Бъди внимателна. Хайде върви.

Карик тръгна по брега, а Валя към тъмната горичка.

От време на време децата се спираха, подвикваха си и отново тръгваха.

Валя стигна до горичката.

В горичката беше тъмно и много мрачно. От черните възлести стебла на дърветата се издигаха нагоре извити и криви клони, а широките им листа висяха до самата земя.

— Ей, Ва-ля-я! — понесе се откъм реката.

— Ау! — отговори Валя. — Тук съм!

Валя се доближи до тъмно разклонено дърво. От дървото се носеше вкусен и приятен мирис.

Чудна работа. Миришеше на истински бадемови сладки — както в къщи пред празник, когато майка им вадеше от фурната тавичките с курабии. Валя веднага си спомни, че от вчера нищо не е яла.

„Трябва да видя какво мирише така вкусно — помисли тя и решително тръгна към дървото. — Ще се покатеря и ще видя.“

— Хей, Карик! — извика Валя. — Ще се покача на дървото и от дървото ще ти викам. Чуваш ли ме?

— Качи се и викай. Само че по-силно. Сега ще дойда при тебе — отговори Карик.

Валя се хвана с ръце за мокрите плъзгави клони и бързо като маймунче се закатери нагоре.

Като отстраняваше широките листа, които висяха надолу по дървото и преграждаха пътя й, Валя се катереше все по-нагоре и по-нагоре. Понякога тя поглеждаше към върха.

Съвсем близко над главата й се виждаше нещо като огромна чаша. Валя стигна до нея, хвана се за влажните й еластични, сякаш гумени стени и погледна вътре.

Близко до нея се полюшваха пухкави топки. Те висяха на дебели дълги дръжки, които се издигаха от дъното на чашката. От тях идваше този силен и толкова вкусен мирис.

Валя почувства, че ако веднага, в същия миг, не изяде ето тази топка, която се люлее пред самия й нос, просто ще умре от глад.

Издигна се на ръце и възседна цвета като стобор. Вкусната топка беше съвсем близо.

Валя я сграбчи с двете си ръце и силно я дръпна към себе си. Но не можа да я откъсне. Топката се държеше здраво. Валя дръпна още по-силно.

Листецът, който беше възседнала, се разлюля и тя едва не изгуби равновесие. За да не падне, Валя пусна топката и здраво се хвана за ръба на листа. Топката отлетя встрани, удари се в другия ръб на чашката, върна се веднага и пак заподскача пред очите на Валя. Тогава Валя дръпна топката с такава сила, че цялата чашка потрепери. Топката се откъсна от стеблото си и в същия миг Валя заедно със своята плячка се търколи на дъното на чашката.

Без да изпуска топката от ръце, Валя скочи на крака и се огледа. Тя се намираше в сърцевината на един огромен цвят. Влажните му листенца се издигаха наоколо като гладките стени на кръгла кула. През цепнатините на тъмните листенца се провираше розова утринна светлина. Някъде далеч-далеч зацвърчаха птици. Долу някой изтича бързо и леко и под краката му шумоляха листата.

„Трябва да слизам на земята“ — помисли си Валя.

Здраво притискайки към гърдите си вкусната топка, тя обиколи чашката на цветето и спря пред тясна цепнатина между листата. Опита се да се промуши, но цепнатината се оказа твърде тясна.

Тогава Валя направи опит да се изкачи нагоре по камшичето, но едва успя да се хване за него, листата на чашката се размърдаха, като че бяха живи, и започнаха бавно да се събират. Огромното цвете, в което беше влязла Валя, затвори над главата й листата си. В цветето изведнъж притъмня.

Напразно Валя се опитваше да разтвори листата и да излезе от цвета. Те се бяха свили здраво и не я пускаха да излезе от този ароматен затвор.

— Карик! Ка-ри-и-ик! — изплашено извика Валя. — Бързо! Ела тука! При мен!

Тя викаше с всичка сила, но гласът й не можеше да мине през дебелите меки стени на цветето. Сякаш викаше, забила лице в пухена възглавница. Този глух, едва чут вик, сякаш отглас на далечно ехо, стигна до Карик.

Той спря и се ослуша. Стори му се, че някъде далеч зад хълмовете вика Иван Гермогенович.

— Аха! — зарадва се Карик. — Идва насам. Намери ни все пак.

Изтича бързо на високото хълмче и като сви отново дланите си на фуния, завика:

— Насам! Ту-ка-а! Ние сме тук!

Отговори му само някаква нощна птица.

В подножието на хълма шумно се носеше реката. Вълните й се удряха в стръмния бряг. От него с леко шумолене се сипеше пясък.

„Откъде извика? — помисли Карик. — Отляво или отдясно?“

Той постоя така известно време и отново завика.

Но никой не отговори.

Той викна още веднъж и още веднъж, като се обръщаше в различни посоки. Напразно. Никой не му отговори.

Карик се намръщи.

— Никой. Трябва да ми се е сторило.

Той се обърна към тъмната гора, където остана Валя, и високо каза:

— Валя, ти чу ли? Като че ли Иван Гермогенович викаше? Чу ли или не чу?

Но този път Валя не му отговори.

„Само това липсва, и тя да се изгуби“ — помисли Карик и извика по-високо:

— Ва-ля-я.

От стръмния бряг във водата падна камък, Карик трепна, огледа се, почака малко и отново викна:

— Ва-лка-а.

Валя не отговаряше.

„Казвах й аз да си стои на дървото и да чака, а тя е отишла нанякъде… Голяма беля са това момичетата.“

И той, без да бърза, тръгна през полето към горичката. Ето я и нея. Карик се доближи до дърветата. Вдигна глава и погледна към гъстите им корони.

Сутрешният ветрец тихо полюшваше широките им листа, през които надничаха огромни жълти топки. Валя я нямаше на дърветата.

— Къде ли може да е? — съвсем се обърка Карик. Той извика още няколко пъти, но в отговор прошумоля само вятърът.

Валя не се обаждаше. Карик прехапа устни, седна и се замисли.

„Валя не може да е избягала надалеч. Значи?… Значи някой я е хванал и я е отмъкнал нанякъде… а може… и да я е изял.“

Карик дори потрепери.

„Ех, ако беше тук Иван Гермогенович! Той непременно щеше да измисли нещо и щяхме да намерим Валя.“

Карик се огледа безпомощно. Наоколо се издигаха безмълвни хълмове. Студеното небе висеше над мъртвите пясъци. Върху съседното хълмче тъжно шумеше гола, изсъхнала гора.

Над главата му със свистене се носеха нанякъде исполински бръмбари и докосваха с крилете си уродливите дървета.

Всичко наоколо беше някак си чуждо, необикновено, страшно.

Карик трепна и с пронизителен вик хукна напред, без да избира пътя.

* * *

Преди разсъмване Иван Гермогенович се събуди от страшен студ. Той се притисна към стената, но веднага отскочи като ужилен. Роговата стена на черупката беше студена като лед. Да се спи в такъв ледник беше съвсем невъзможно. Иван Гермогенович се измъкна от черупката и започна да тича около нея дано се посгрее.

Луната още светеше.

Студен вятър духаше в лицето му и в гърба му и вдигаше облаци мънички камъчета, които болезнено го шибаха по ръцете и краката.

— Ама че нощ! — мърмореше професорът. — Добре, че поне децата са на топло.

Той реши да види как спят в ореха. Удобно ли им е? Спокойни ли са? И целият настръхнал от студ, тръгна към реката.

Бледната луна осветяваше голото хълмче със самотното сухо дърво на върха му. Професорът изтича на хълмчето и учудено се огледа.

Върху хълмчето нямаше никой.

Сухото изкривено дърво скърцаше от вятъра и тъжно шумеше с изсъхналите си листа. Черните сенки на листата печално пълзяха по студената земя.

— Странно… Много странно… — измърмори Иван Гермогенович.

Той добре помнеше, че точно тук, на това място, се намираше огромният орех. Ето и плитката яма, издълбана от неговите кръгли стени. Разбира се, че това беше мястото. Никакви съмнения не можеше да има. Професорът се наведе и започна внимателно да разглежда земята.

От вдлъбнатината надолу към реката се проточваше широка черна следа, сякаш съвсем неотдавна тук бяха мъкнали нещо тежко.

Проточил шия, професорът тръгна по следата, като се навеждаше непрекъснато.

Следата го доведе до реката.

Иван Гермогенович спря на самия край на стръмнината и замислено погледна надолу към черната река, която шумно плискаше водите си.

Нямаше къде да се върви по-нататък.

Подръпвайки брадата си и смръщил вежди, той стоеше над пропастта и разговаряше сам със себе си:

— Ако ги беше нападнал някой, те щяха да се разпищят, да ме извикат! Аз винаги спя толкова леко и непременно щях да ги чуя. Но какво е могло да се случи? Да не би някой да е откраднал ореха? Не, не може да бъде. Кому е притрябвал стар, развален орех? Глупости. Работата е много по-проста: вятърът е духнал ореха във водата.

Професорът бързо се спусна към реката.

— Но накъде ли е отмъкнат ореха? Наляво? Или надясно?

Иван Гермогенович взе парченце сух лист и го хвърли във водата.

Течението подхвана листа, завъртя го и го понесе, като го подхвърляше върху пенливите вълни.

Професорът затича по брега в посоката, в която заплува листът.

Гората стигаше до самата река. Професорът трябваше ту да си пробива път през гъсталаците, ту да върви по топлата като току-що издоено мляко вода.

Нощта беше светла и лунна. Само край брега, където нагъсто растяха високи тревни дървета, се простираше черна ивица широки сенки.

По средата на реката, по лунната пътечка, плаваха и изпреварваха професора цветни листенца, гигантски листа и стебла. Те се гмуркаха и ту изчезваха, ту отново се появяваха и отдалеч на човек му се струваше, че някой плува, борейки се с вълните.

Всеки път, когато по средата на реката се появяваше дърво, което ту се показваше, ту се гмуркаше под вълните, Иван Гермогенович се спираше и с тревога се оглеждаше: „Да не са децата?“

Той нагазваше в реката, затъваше до кръста във вода и беше готов да им се притече на помощ. Но ето че дървото се приближаваше и той ясно виждаше сухите клонки.

— Фу! — с облекчение въздъхваше Иван Гермогенович и бързо тръгваше по-нататък.

Реката дълго криволичеше между тъмни гори и планини и накрая се разля пред очите на професора в широко светло водно пространство. Като разгръщаше с ръце мокрите клонки, Иван Гермогенович излезе от гората и изведнъж се спря.

— Децата!

По облятата с лунна светлина река плаваха Карик и Валя.

— Да, да, това са те! — зашепна Иван Гермогенович.

Ето по средата на реката плува Карик, а малко по-надясно от него, по-близко до брега — Валя. Главите им ту се скриват под водата, ту се появяват отново като плавки. Навярно децата бяха останали съвсем без сили. Още малко — и ще потънат.

— Ох, дано успея!

Професорът се хвърли във водата. Течението го подхвана и го понесе надолу покрай брега.

— Дръжте се! — извика Иван Гермогенович.

Разсичайки водата с ръце, той бързо заплува към тях. С всяко замахване разстоянието между него и децата се скъсяваше.

И ето професорът доплува до тях, протегна ръка… но какво е това? Той видя под водата, извити като буква S, прешленести тела.

— Вървете по дяволите! — възкликна с досада професорът и бързо се върна към брега.

Това, което под лъжливата лунна светлина бе сметнал за децата, бяха само най-обикновени мухи стретиомии. Те плуваха на повърхността, придържайки се със своите удивителни опашки, които приличаха на чорлави перуки. Личинките плуваха надолу с главата и току гълтаха зазяпалите се речни жители. Дишаха с косматите си опашки.

На младини професорът събираше тези личинки за аквариума. От тях после се излюпваха мухи с черни и жълти шарки, които много приличаха на пчелици, и дори снасяха яйцата си върху цъфтящите водни растения в аквариума.

За щурците, които слушат с краката си, и за стретиомията, която диша с опашката си, професорът дори беше написал книга. В друго време и със сила не биха могли да откъснат професора от тези чудни насекоми, но сега не му беше до тях.

Като напипа дъното с крака, професорът излезе на брега и целият разтреперан от студ, затича, за да се стопли. От време на време той поспираше и се ослушваше. Но чуваше само биенето на сърцето си и шума на вятъра. Забележеше ли някъде хълмче, той изтичваше към него, изкачваше се на върха му и високо викаше:

— Кари-ик! Ва-ля-я-я!

И отново слизаше към реката.

„Дали няма да е по-добре да си направя сал? — помисли си Иван Гермогенович. — Ще бутна в реката три-четири греди, ще ги свържа и ето ти, салът готов. Със сала май по-бърже ще настигна децата.“

Но не му се наложи да прави сал. Както в приказките, салът сам доплува до брега. Той спря до тъмната пясъчна плитчина и се завъртя на място.

— Това е великолепно! — извика Иван Гермогенович. Той се засили, скочи върху сала и започна да го разклаща, за да може да се отмести от пясъка.

Салът се залюля, заклати се върху вълните и бавно заплува по течението.

В това време покрай професора премина още един такъв сал, а след него още и още.

„Странно, откъде се взеха толкоз много салове“ — помисли си Иван Гермогенович.

Когато стигна до лунната пътека, професорът внимателно огледа своя чудноват сал. Той видя, че стои върху дебели, заострени от двете страни греди. Те приличаха на гигантски пури и стояха така плътно една до друга, сякаш някой беше ги залепил. Професорът се наведе, опипа ги с ръка и объркан промърмори:

— Гледай ти… какъв сал…

Дори на лунната светлина той позна тези страшни пури. Плавателният съд, върху който се намираше Иван Гермогенович, беше натъпкан с необикновен товар: трюмовете му бяха напълнени с треска: всяка греда пура криеше в себе си личинката на маларийния комар — анофелес.

— И през ум не ми е минавало, че ще стана капитан на малариен кораб! — усмихна се Иван Гермогенович.

Отляво и отдясно на неговия сал плаваха и го изпреварваха много още такива маларийни съдове. Навярно някъде по горното течение на реката комарите анофелеси снасяха яйцата си.

От време на време по реката плуваха и яйцата на обикновения комар. Те плуваха, слепени на купчинки като плавки и много приличаха на лодчици.

На всеки завой и на всяко извиване на реката Иван Гермогенович изпъваше шия и напрегнато се взираше в тъмнината да види дали не е изтласкан към брега, дали не плава в някой тих залив.

Гористите брегове отдавна останаха назад. Реката остро зави. Покрай него в безкрайна верига преминаваха голи хълмове.

Разсъмваше се.

Луната избледня. Звездите гаснеха една след друга, като че някой ги духваше, и само ниско над хълма остана да виси една самотна зелена звездичка.

Силното течение на реката носеше сала към брега. Иван Гермогенович стоеше на самия край на сала и разтъркваше измръзналите си ръце, гърди и хълбоци.

Реката зави надясно.

Изведнъж професорът чу далечен глас, който идваше иззад хълмовете. Иван Гермогенович трепна. Сърцето му заби.

— А-ая! — викаше някой на брега. Професорът затича по клатещия се сал и завика с цяло гърло:

— Карик! Валя!

— Иван Гермо-ге-но-вич! — носеше се откъм хълмовете.

— Тука! Тука! Насам! — засуети се още повече Иван Гермогенович.

Иззад височинната се показа главата на Карик, след това раменете му и накрая изскочи той целият, като уплашено се оглеждаше.

— Насам! Насам! Карик! — завика Иван Гермогенович.

Като видя професора, Карик някак странно изхълца и презглава хукна към реката.

— По-бързо спирайте! По-бързо! — викаше той и безсмислено размахваше ръце.

Професорът легна върху сала и започна припряно да гребе с ръце, но салът като че ли нарочно се носеше надолу по реката, въртеше се на водовъртежите и подскачаше по камъните. Салът мина бързо покрай Карик и се отдалечи надолу по течението.

— Спрете! Моля ви спрете! — викаше Карик и тичаше след сала.

— Сега, сега, гълъбче! — и професорът започна да гребе още по-бързо с ръцете си.

Но салът не искаше да го слуша.

Тогава Иван Гермогенович притича до самия край, засили се и се хвърли във водата.

Карик заплака и също нагази в реката.

— Какво, какво правиш! — извика професорът, като издигаше глава над водата.

Но Карик нищо не можеше да съобрази, вървеше към професора и се спря едва тогава, когато водата стигна до кръста му.

Професорът доплува до момчето.

— Защо си сам? Къде е Валя? Да не се е случило нещо? — попита той и с тревога се взираше в разплаканото лице на Карик.

— Случи се! — изхълца Карик. — Валя се загуби.

— Какво говориш?! — хвана професорът Карик за ръката. — Как стана това? Кога? Къде я загуби? Защо мълчиш?

— Отначало плавахме в ореха, след това спряхме на брега, излязохме от ореха и тръгнахме да търсим вас. А после…

Карик махна с ръка и замълча.

— А после, какво стана после? — подканяше го професорът. — Казвай къде я остави?

— Там — неопределено махна с ръка Карик, — зад тези хълмове.

— Помниш ли мястото?

— Да, но от тука няма да го намеря. А от ореха, ще го намеря!

— А къде е орехът?

— Там в залива.

— Ето какво — решително каза Иван Гермогенович, — първо ще отидем до залива, където е спрял орехът. А там ще решим какво да правим по-нататък. Хайде да тръгваме!

Професорът и Карик излязоха на брега и мълчаливо закрачиха по студената мокра земя.

— Хайде показвай пътя! — каза Иван Гермогенович.

— Аз го показвам — въздъхна Карик и отново изхлипа. — Ето оттук трябва да вървим.

— И моля те, недей плака! Ще я намерим. Тя да не е игла — жив човек е… Може и да извика, може и да ни чуе… ще я намерим. Непременно ще я намерим.

В далечината се показа заливът. Върху спокойната вода като гемия се поклащаше черният орех.

— Ето го — тихо каза Карик.

— Виждам.

Професорът се спря.

— Спомняш ли си накъде тръгнахте оттука? — попита Иван Гермогенович.

— Спомням си — каза Карик. — Аз тръгнах покрай брега, а Валя тръгна надясно. Ето в тази посока.

— Добре! — каза Иван Гермогенович. — Води ме по пътя, по който тръгна Валя.

Пътешествениците тръгнаха.

Когато стигнаха до горичката, Карик каза:

— Ето оттука тя ми викна за последен път. А след това изчезна.

— А как ти викаше, не си ли спомняш?

— Като че ли „ау!“ — неуверено отговори Карик.

Професорът се замисли.

— Сутринта търси ли я тука?

— Търсих я. Цялата горичка обиколих.

— Виж какво… ти тръгни надясно, а аз ще тръгна наляво — каза Иван Гермогенович. — Само гледай да не загубиш от очи тази горичка. Тука ще се срещнем. Хайде тръгвай!

Професорът и Карик тръгнаха в различни посоки. Те вървяха и оглеждаха внимателно всяка трапчинка, надничаха под камъните; повдигаха от земята дебелите листа и гледаха дали не се е скрила там Валя, дали не е заспала.

Карик викаше, докато прегракна. Но всичко беше напразно.

Валя я нямаше никъде.

След дълго търсене те отново се върнаха в горичката. Иван Гермогенович и Карик бяха така уморени, че едвам движеха краката си. Не им се и говореше.

Те седнаха под дървото, наведоха глави и стояха, без да смеят да се погледнат.

Над главата на професора се свеждаше клонка с жълти топки.

Топките се поклащаха и влачеха по земята кръглите си сенки. Една топка беше съвсем като жива. Стените й трепереха. Тя някак странно се мърдаше на клонката, сякаш искаше да се откъсне и да скочи на земята.

Останалите топки висяха спокойно.

— Е, хайде — въздъхна професорът — да тръгнем да я потърсим още веднъж. Ти върви нататък, а аз ще отида към реката. След това пак ще се върнем в горичката. Разбра ли?

— Разбрах — тъжно каза Карик.

Иван Гермогенович стана и енергично тръгна към реката.

Карик пое в противоположна посока. Когато се отдалечаваше, стори му се, че чува слаб, приглушен вик.

Той бързо се обърна.

— Върви, върви — викна професорът, — не си губи времето напразно!

И те отново започнаха да търсят, като тичаха по хълмовете и от време на време си подвикваха един на друг.

Изведнъж професорът се спря.

Встрани от горичката той видя странни следи. Земята беше разровена, разхвърляна. Върху рохкавата пръст ясно се виждаха отпечатъци от нечии крака. Явно беше, че тук наскоро е кипяла гореща битка.

Професорът се наведе към земята.

Широката прясна следа водеше към пясъчния хълм.

— Това е тя — изправи се професорът, — трябва да бързаме. Карик, идвай по-скоро насам! — махна той с ръка.

— Намерихте ли я? — завика Карик отдалеч.

— Ела насам!

Когато задъханият Карик дотича, Иван Гермогенович му показа следите върху земята.

— Какво е това? — побледня Карик.

— Изглежда — тихо каза професорът — тук са я хванали. Вижда се, че тя се е съпротивявала, но…

Професорът замълча.

— Да не са я разкъсали? — извика Карик.

— Едва ли — неуверено каза Иван Гермогенович, — сигурно са я замъкнали в дупката си.

— Защо ще я замъкнат?

— След това ще разсъждаваме, а сега да тичаме по-бързо по следата. Мисля, че зная кой я е хванал. Да бързаме! Ще успеем.

Професорът и Карик се понесоха по следата.

Те тичаха и се отдалечаваха все повече и повече от жълтото цвете, където остана Валя.

Вятърът вдигна по хълмовете високи стълбове прах, завъртя се около професора и Карик и засипа леките им следи.

Четиринадесета глава

Среща с амофилата. Растението хищник. Любопитни разговори в енотеровата горичка. Чудните кошници. Дъжд от мъртъвци

Горичката отдавна се скри зад хълмовете.

Сега пътешествениците тичаха по широка гола долина. Отляво и отдясно като жълти стени се издигаха стръмни пясъчни възвишения. Понякога срещаха хилави тревни дървета. Клонките им бяха пречупени. Листата им засипани с пясък.

— Тя е жива! — викаше Иван Гермогенович, без да спира. — Виждаш ли, хващала се е за храстите. Тя се е борила. Трябва да бързаме. Ще успеем. Напред, Карик! Бързай, момчето ми!

И те затичаха още по-бързо…

— Виждам! Виждам! — изведнъж извика Карик. — Гледайте! Ето там под дърветата. Ето ги. Бият се.

Хилавите тревни дървета се люлееха, сякаш някой здравата ги тресеше.

— Това е Валя! Отбранява се! — хрипкаво проговори Карик. — По-бързо, Иван Гермогенович, по-бързо.

Професорът и Карик хукнаха с всички сили, но когато дотичаха до редките дървета, там вече нямаше никой. Дърветата бяха превити до земята, клоните им — изпочупени. Широката следа водеше някъде навътре, в гъсталака на тревните джунгли.

Професорът се спря. Карик едва не налетя върху него.

— Стой! — унило каза Иван Гермогенович.

— Какво има? — тихо попита Карик.

Иван Гермогенович леко го побутна и посочи с ръка напред.

Далеч върху жълтите пясъци момчето видя крилато дългокрако животно, което много приличаше на оса. То влачеше по земята огромна гъсеница. Гъсеницата беше едра, дебела и няколко пъти по-голяма от осата. Тя се съпротивяваше отчаяно, но изглежда не можеше да се изтръгне от здравите лапи на осата.

Осата влачеше гъсеницата, оставяйки широка следа по земята. По тази следа тичаха и нашите пътешественици.

— Това е пясъчната оса амофила — унило каза Иван Гермогенович. — Мъкне към дупката си сив червей. Най-страшният вредител на житата и цвеклото… Е, добре. Тя мъкне храна за своето потомство, а ние каква полза имаме от това? Ние защо тичаме след нея?

Карик уплашено погледна професора.

— Ами с Валя какво ще стане? — попита той.

— Трябва да се върнем — каза Иван Гермогенович. — Тя не е могла да отиде далеч. Трябва да я търсим около залива. Ако не я намерим до довечера, ще запалим блатен газ. Валя ще види огъня и, разбира се, ще се досети, че ние сме там. И да не се досети, все едно, ще тръгне към огъня.

Но на Карик вече не му се вярваше, че ще намерят Валя.

„Загуби се! Няма да я намерим! Няма да можем да я намерим!“ — мислеше той и крачеше до професора.

И изведнъж всичко му стана безразлично. Искаше да заплаче, но очите му бяха сухи.

Карик тежко въздъхна.

И едва сега усети колко много е изморен. Краката му трепереха. Препъваше се на всяка стъпка. Устата му беше пресъхнала. Езикът му се беше подул и гореше като в огън. Сега Карик можеше на един дъх да изпие цяла кофа ледена вода, но наоколо се простираха само мъртви и сухи пясъци.

„Поне ручейче да имаше някъде или някаква локвичка“ — мислеше Карик и се оглеждаше.

Изведнъж в подножието на жълтия хълм той видя високо голо стебло. Стеблото леко се поклащаше от вятъра.

Карик се доближи до дървото.

Долу, под стеблото, растяха месести сиво-зелени листа. От листата стърчаха като ресници на огромни очи извити гъвкави камшици. От края на всяка ресница висяха надолу тежки сребристи капки.

— Това е роса! — извика Карик и се хвърли към странните листа. — Вие вървете. Аз ще ви настигна. Само да пийна малко роса.

Карик прескочи през трапчинката.

— Стой! — извика Иван Гермогенович. — Чуваш ли? Чакай, Карик! Веднага се върни!

— Много съм жаден — упорито каза Карик. Иван Гермогенович прескочи трапчинката и решително му прегради пътя.

— Това не е роса. То не може да се пие.

Той хвана Карик за раменете и го заведе при странното растение.

— Гледай! — каза той.

Иван Гермогенович взе от земята камъче и го хвърли върху блестящите капки. Едва камъкът докосна листа, камшичетата се склопиха и го покриха плътно. Камъчето изчезна.

— Какво е това? — учуди се Карик.

— Росянка — спокойно отговори Иван Гермогенович. — Насекомоядно хищно растение.

— Какво? — още повече се учуди Карик. — Нима у нас има такива растения? Те нали растат само в топлите страни? Аз дори съм чел за тях в една книга.

— Наистина — каза Иван Гермогенович, — в топлите страни тези растения се срещат много по-често, отколкото у нас, но и у нас могат да се намерят не малко такива растения, особено там, където земята е бедна на сокове. Върху такава бедна почва обикновените прости растения не могат да живеят. А ето тези растения хищници се чувствуват не зле и върху бедна почва. Земята не може да ги изхрани, затова се занимават с лов. Хващат насекоми и изсмукват хранителните им сокове. Ето така живеят и растат. Нито животно, нито растение, а едновременно и едното, и другото. Запомни добре: освен росянката с лов на насекоми се занимават и някои видове иглика, петлуга, а във водоемите често се среща и хищната мехурка, която лови дори и дребни рибки. Въобще тези хищници са твърде много, приятелю. Мога да ти назова повече от петстотин вида, но…

— Чакайте! — завика Карик. — Сега вече всичко ми е ясно: Валя е попаднала в такова растение…

— Какво-о? — спря се Иван Гермогенович и с безпокойство загледа Карик.

— Да, да, сега си спомних. Тя ми извика: „Аз се качвам на дървото“. И значи тя се е качила на дървото, а на земята вече не слезе. Затова не я намерих в горичката.

Те хукнаха, като скачаха по жълтите буци.

— А как ядат тези растения? — тичешком попита Карик. — Веднага или по мъничко?

— Тези растения — задъхвайки се, отговори Иван Гермогенович — първо поливат своята жертва със сок и я държат, докато тя се накисне, а след това изсмукват кръвта и всичките й хранителни сокове!

— А Валка дали се е накиснала вече? — попита Карик.

— Не говори глупости!

Професорът здраво го хвана за ръка и го помъкна след себе си.

Те стремително преминаха през храсталаците и накрая притичаха до залива, където все още плаваше черният мокър орех.

— Тука — завика Карик. — Спрете, тука е.

Дишайки тежко, те се спряха на високия хълм. Долу под тях се разстилаше жълта пустиня. Надясно от пътешествениците зеленееше неголяма горичка.

— Къде са тези дървета? — попита професорът. — Аз не виждам наоколо нито едно насекомоядно растение.

— Тука е — бързо проговори Карик, — много добре помня, че Валя се изгуби точно в тази горичка.

И Карик посочи с ръка разклонените дървета с жълтите топки.

— В тази горичка ли? — попита Иван Гермогенович. — Където бяхме преди малко? Сигурен ли си, че тя се покатери именно на тези дървета?

— Разбира се, наоколо няма други.

Иван Гермогенович внимателно разгледа жълтите топки и се засмя.

— Но това е… Ех… Как не можах да се сетя веднага? Къде ми е бил умът?

Той се обърна към Карик и бързо попита:

— Кога стана това? Сутринта или през нощта?

— Сутринта. Слънцето още не беше изгряло. Професорът развълнувано потърка ръце.

— Сега всичко е ясно — каза Иван Гермогенович. — Да, да, вече всичко ми е ясно… Много добре. Просто великолепно!

Той шумно въздъхна, усмихна се, хвана ръцете на Карик и здраво ги стисна.

— Валя е жива. Тя е там. Седи в цветето.

— В цветето ли?

— Разбира се. Това е растението свещица или енотера. Валя седи в цвета на енотерата.

— А това не е ли опасно? — попита Карик.

— Не, не — отговори Иван Гермогенович. — Скоро ще я видим жива и здрава.

— Тогава по-бързо! — викна Карик и задърпа професора за ръка. — По-бързо да се покатерим на енотерата и да помогнем на Валя да се измъкне.

Иван Гермогенович поклати глава.

— Виждаш ли — като покашлюваше някак особено, каза професорът, — сега е безполезно: ние дори не знаем на коя енотера се е покатерила Валя. Това, първо. Но да допуснем, че намерим тази енотера. Че намерим дори и цвета, в който е влязла. Но как ще я освободим? За съжаление ние няма да можем да я освободим. Няма да ни стигнат силите да разтворим листата на енотерата. Това е второ.

— А, трето, Валя няма ли да се задуши там? — попита Карик.

— Няма. Цветът е голям и просторен. Ще почакаме до довечера и той сам ще се отвори.

— Ама че странно цвете — недоволно каза Карик. — Другите цветя се разтварят сутрин, а това, кой знае защо, вечер.

— Задморски гостенин. Чужденец. Дошъл е у нас от Америка и си живее със старите американски навици.

Карик недоверчиво се усмихна.

— Не се шегувам — сериозно каза Иван Гермогенович. — Енотерата са я донесли от Вирджиния. Семената й са били изпратени в Европа за ботаника Каспар Боген преди триста години. И ето за тези триста години енотерата е преминала през Италия, Франция, Германия, Полша и накрая се е появила и у нас… В наши дни по пясъчните брегове на много реки чужденката енотера се среща много по-често, отколкото другите, местните, растения.

— Но довечера нали непременно ще се отвори?

— Непременно. Всяка вечер цветовете на енотерата се разтварят, стоят отворени цялата нощ и едва рано сутринта се затварят отново. Ненапразно у нас са я нарекли „нощна свещица“. Но дотогава, приятелю мой, какво да правим? Имаме на разположение още няколко свободни часа.

— Предлагам да хапнем нещо и да легнем да спим — каза Карик.

— Разумно предложение — кимна с глава Иван Гермогенович — и затова единодушно се приема.

Протягайки се и прозявайки се, той стана и тръгна по брега.

— Да отидем, приятелю, направо при цветята. Там непременно ще намерим нещо за ядене.

— Видяхте ли някъде цветя?

— Цветя още не съм видял — каза Иван Гермогенович, — но затова пък добре чувам, че там някъде около речния нос бръмчат пчели. Значи там трябва да има и цветя.

Професорът не се излъга. Щом превалиха през хълмовете, те видяха ниско в долината огромни дървета, които се издигаха тук и там. Върховете на дърветата се превиваха от тежестта на лилавите им цветове.

Иван Гермогенович се доближи до едно самотно дърво, обсипано с цветове, покатери се и отгоре викна на Карик:

— Стой там!

Той се вмъкна в цвета и там се залови с някаква сложна работа.

Карик чакаше долу. Той виждаше между зелените листа изгорелия от слънцето гръб на Иван Гермогенович.

Професорът работеше с широко разтворени лакти; лактите му ту се издигаха, ту се спускаха като бутала на машина. Карик си спомни за майка си. По същия начин тя месеше тесто в кухнята.

— Ехе-й-й! — извика Иван Гермогенович и се обърна към Карик. — Дръж пресните хлебчета!

По листата забарабаниха кръгли питки. Подскачайки, те се търкулваха по земята.

Карик взе една питка и си отхапа от нея.

— Вкусно ли е? — попита отгоре професорът. Питката беше дъхава и много вкусна, както тестото на пчелата андрена.

— Това от прашец и от мед ли е? — попита Карик.

— Да, от прашец и нектар. Харесва ли ти?

— Много са вкусни. Как ги правите?

— Насипвам прашец в нектара и започвам да го меся като тесто.

Питките се сипеха на земята, както есенни ябълки от дърво. Карик ги събираше и ги трупаше на купчинки.

Най-после професорът слезе от дървото, седна на земята, избра си една по-голяма питка и веднага отхапа половината.

— Всъщност животът ни не е лош, нали? — приятелски намигна на Карик Иван Гермогенович.

— Да — съгласи се Карик. — Тук може да се живее, но все пак… — Той въздъхна и замълча.

— Хайде, хайде — каза Иван Гермогенович, — нищо страшно няма. Ще се върнем в къщи и всичко ще бъде добре.

Професорът стана.

— Макар до вечерта да е още далеч, не бива да се отдалечаваме от енотеровата горичка. Да отидем да седнем там и да чакаме Валя. Вземи питките. Мисля, че те ще й харесат.

— И аз така мисля — кимна с глава Карик. — Бедната, цял ден нищо не е яла. Сега всичко ще й се хареса.

— Добре — замислено каза Иван Гермогенович, — но как ще пренесем питките? Без кошница май няма да можем да вземем всичките. Виж какво, приятелю, ти почакай тука, а аз ще ида да потърся кошница.

Той се огледа наляво и надясно и тръгна към големите кафяви купчини, които се виждаха на брега на реката. Наведе се над една от тях и започна да я човърка с тресчица.

— Великолепно — каза той. — Струва ми се, точно това, което ни трябва.

Професорът започна да разравя купчината.

— Хайде, приятелю, измий това нещо — и професорът подаде на Карик голяма топка кал.

Карик я взе и като се мъчеше да я държи по-далеч от себе си, за да не се изцапа, изтича към реката. Той влезе до колене във водата и пусна находката на професора в реката.

Водата се размъти. Калта започна да се топи като парче масло върху горещ тиган и изведнъж нещо бяло блесна под калта. Карик започна да я стърже и неочаквано напипа в лепкавата гъста кал твърда, макар и много тънка дръжка.

— Това май наистина е кошница! — учуди се той.

А когато силните водни струи съвсем измиха калта, в ръцете на Карик остана една чудно красива кошничка.

Той я повдигна за дръжката, приближи я до очите си и цяла минута учуден разглеждаше дантелената решетка, която, сякаш бе изработена от слонова кост.

— Е, как, харесва ли ти кошницата? — чу Карик зад гърба си гласа на професора.

— Като че ли е изплетена от дантели — отговори Карик, без да откъсва очи от кошницата. — Кой я е направил?

— За това после — каза професорът, — а сега измий и тези.

Иван Гермогенович хвърли на земята още две тежки топки от кал и тръгна обратно към разровената купчина. Карик се залови за работа. Той внимателно измиваше калта от необикновените кошнички и ги нареждаше на брега, а професорът продължаваше да донася все нови и нови.

Кошничките бяха една от друга по-хубави. Тънки сребърни стрели се преплитаха в чудни решетки. Върху решетките имаше закачени щитове, украсени със звезди, листа и венци. Човек можеше да си помисли, че тези малки кошници са изработени от изкусен майстор.

Една кошничка напомняше мъничък дворец с ажурни кулички и стреловидни прозорци. Около двореца като стени се издигаха сребърни решетки. Тези страни бяха нагиздени с цветя, еленови рога и звезди. А някои изобщо не приличаха на кошнички. Но Карик не ги хвърляше, а ги поставяше до кошничките. Това бяха изработени от сребърна кост чинии, вази, шлемове, кълба, звезди, потири и корони.

— И всичките са различни! — чудеше се Карик.

— Да — каза Иван Гермогенович, — те са много разнообразни. Можеш цял живот да ги изучаваш и всеки ден да откриваш все нови и нови форми на тези растения.

— Какво? — бързо се обърна към професора Карик. — Вие казахте, че това са растения?

— Да, това е едноклетъчно водорасло, диатомеа! Или по-точно, обвивката на растението. В тези красиви кошнички обвивки живее простото водорасло диатомеа. Ето в тази — Иван Гермогенович вдигна от земята една кръгла кошничка — живее диатомеата хелиопелта, а в тези, триъгълните — трицератеата, в тази, ромбовидната — навикулата. Това, което държиш сега в ръцете си, са само скелетите на диатомеата. Самите водорасли са загинали. Но техните твърди обвивки са останали. Ще минат още десетки и стотици години и тези чудни кошнички няма да бъдат унищожени от времето.

— Охо — каза Карик, — те наистина са много здрави. Гледайте, невъзможно е да ги счупи човек.

Професорът се усмихна.

— Защото обвивката на диатомеата е изградена от силициев двуокис. Това е много здрав материал.

— Вие казахте, че то е водорасло. Значи то живее във водата. Но как?…

— Ти искаш да знаеш как са попаднали тук на земята? Навярно на брега ги е изхвърлило някое наводнение или буря. А може тук някога отдавна да е било езеро, което диатомеите са засипали.

— Такива малки? Как могат да засипят цяло езеро?

— Да, те са малки, но затова пък са много. Цели милиарди, те се носят във водата като прашинки в широк слънчев лъч. Животът им е кратък. Те се раждат, живеят няколко часа и умират. И денем, и нощем на дъното на морето, езерото или реката непрекъснато пада този дъжд от мъртъвци. И телата им настилат дъното. Върху телата им падат нови тела. Слой след слой все по-високо се надигат милиарди мъртви диатомеи. Минават хиляди години, диатомеите се издигат от дъното на реката като острови и плитчини. Реката се разделя на ръкави на делти. Променя се и руслото на реката. Изменя се нейната география. Огромни езера се превръщат в блата и изчезват от географските карти.

Върху един остров, недалеч от Ленинград, е разположен град Кронщадт. По Маркизова Лужа до него са тридесет километра път. Но след две и половина хиляди години от Ленинград до Кронщадт ще може да се отиде, без да си намокри човек краката. Телата на диатомеите ще покрият Маркизовата Лужа със здрава и плътна настилка.

Както виждаш, тия дребосъчета, незабелязано от човека, изменят облика на земята.

Професорът поглади брадата си.

— А сега — каза той — обвивките на диатомеата ще получат ново назначение. Избирай кошници за питките си.

Карик замислено напълни две кошнички с питки и тръгна след професора.

Пътешествениците се върнаха в енотеровата горичка. Те оставиха кошниците под едно дърво и се изтегнаха в прохладната му сянка. Сложили ръце под главите, те тихичко си приказваха, но скоро и двамата започнаха да се прозяват.

— Хайде да подремнем — предложи професорът.

— Вие спете — каза Карик, — а аз ще ви пазя.

Професорът заспа.

Карик лежеше и слушаше равното дишане на Иван Гермогенович. Мислеше си как ще се зарадва майка им, когато той и Валя се завърнат в къщи, и как ще ахка, когато започнат да й разказват за това чудно пътешествие.

Очите на Карик се слепваха. Той се обърна настрана и заспа също така дълбоко, както и професорът.

През сън те чуха някакъв неясен шум и тихи стъпки, сякаш някой див звяр се прокрадваше към тях. После всичко утихна. И изведнъж един най-обикновен човешки глас високо извика:

— А-а, ето ви къде сте! Това пък какво е? Иван Гермогенович и Карик отвориха очи.

Петнадесета глава

Карик се запозна с мравколъва. Нощуване в пещерата. Складът на земната пчела. Тайнствените огньове. Необикновеният кон. Нападението на мухите.

В розовата светлина на залеза пред професора и Карик стоеше Валя.

Живата, истинската Валя.

В ръцете си тя държеше кошничка диатомеа и внимателно разглеждаше сребристите й ажури. Тя ту доближаваше кошничката до очите си, ту я издигаше високо над главата си и я разглеждаше с присвити очи.

— Гледайте, граждани! — засмя се Карик. — Пред нас е продължението на филма „Девойката от Камчатка“. Изчезналото момиче се появява тайнствено на западното крайбрежие.

Иван Гермогенович нищо не каза. Той само силно прегърна Валя и мълчаливо я помилва по главата. Валя се изтръгна от ръцете на професора, повъртя пред очите си кошничката диатомеа и попита:

— Сами ли я направихте? От какво? Защо така вкусно мирише? Може ли да се яде?

— Кошничката не може, но питките, които са в кошничката, могат да се ядат — отговори професорът.

— Колко искаш? Две? Три? — попита Карик, като вадеше питките от кошничката.

— Пет! Искам пет! — бързо отговори Валя.

Иван Гермогенович и Карик се засмяха.

— Ето това се казва апетит! — каза Карик.

— Нищо, нищо. Нека се нахрани добре. И ние с тебе ще си хапнем за компания. Искаш ли?

— Искам — съгласи се Карик.

Пътешествениците седнаха под едно клонесто дърво.

Професорът сложи пред Карик и Валя по една кошничка с питки и с широк гостоприемен жест покани децата на вечеря.

Валя отхапа парченце от питката, сдъвка го и каза:

— Ах, че вкусно! — и започна да яде така, че ушите й запукаха.

Професорът и Карик я гледаха и се усмихваха. Карик намигна на Иван Гермогенович и със съвсем невинен вид попита:

— Вярно ли е, че в Москва живеел човек, който имал апетит на слон?

— Не съм чувал такова нещо — отговори професорът.

— Аз съм чувал. Казват, че изяждал по десет чинии супа.

— И аз бих изяла! — каза Валя, като пъхаше в устата си голямо парче питка.

Карик бутна Иван Гермогенович с лакът.

— И по десет кюфтета за второ.

— А аз мога да изям и петнайсет — каза Валя.

— И накрая за десерт изяждал по двайсет компота — продължаваше Карик.

— А аз мога и трийсет да изям!

Карик отмести кошничката и си изтри пръстите с един листец.

— А после този човек си връзвал салфетка около врата и казвал: „Май си залъгах глада и сега вече мога да започна истински да обядвам“.

— И аз…

Валя протегна ръка към осмата питка, но като я докосна, помисли малко, въздъхна тежко и каза:

— Не, повече не искам.

— А сега — потупа я по рамото Иван Гермогенович — разкажи как успя да попаднеш в цвета на енотерата.

— Ние с Карик търсихме вас… Нали, Карик?

Карик кимна.

— Аз ходих, ходих и изведнъж огладнях. А в гората мирише като в сладкарница. Ще се покатеря, си мисля, на дървото. И се покатерих. А то като се затвори, и не ме пуска. Виках, виках, дори ушите ме заболяха.

— И плака сигурно?

— Мъничко… а след това заспах толкова дълбоко, че дори нищо не съм сънувала. По едно време чувам, че някой вика: „Валя, Валя“. Помъчих се да се събудя, но не мога.

— Хубавото е, че всичко свърши добре — каза Иван Гермогенович. — А за да не се загубим пак, дайте ми честна дума, че няма да се отдалечавате от мене нито на крачка.

— Честна пионерска! — каза Карик.

— Честна със салют! — отрапортува Валя.

— Тогава — на път! — весело каза професорът. — На път, приятели мои, на път!

Пътешествениците взеха кошничките с питките и тръгнаха покрай реката. Късно вечерта стигнаха до едни големи хълмове. Пренощуваха тука в някаква дупка, сутринта закусиха с вкусните питки и тръгнаха отново на път.

Така вървяха няколко дена, като нощуваха в цветовете на цветята, в черупки, в празни гнезда на оси, дори под камъни, в мрачни и влажни бърлоги. Хранеха се с нектар, пчелен мед, яйца от пеперуди и зелено мляко.

В долината на трите реки професорът успя да убие присмехулник. Пътешествениците три дена ядоха пържен и пушен дивеч и сигурно месото щеше да им стигне още за две седмици, но по пътя ги нападнаха бръмбари кожояди, отнеха им всичките провизии и едва не осакатиха Иван Гермогенович и Карик.

* * *

С всеки изминат ден пътешествениците се приближаваха все повече и повече към езерото, на другия бряг на което се издигаше прътът фар.

По сметките на професора те трябваше да стигнат до езерото на следващия ден привечер, за една нощ да го преплуват и тогава до фара оставаше съвсем малко.

— Приблизително след два-три дена ще си бъдем в къщи — уверяваше децата професорът.

Но сметките на Иван Гермогенович не излязоха верни.

Когато пътешествениците бяха вече съвсем близо до езерото, случи се едно неприятно събитие.

Това стана рано сутринта.

Професорът и децата току-що бяха излезли от пещерата, в която нощуваха, и тръгнаха, крачейки по студената сутрешна роса.

— Ама че студ! — настръхна професорът.

Като трепереха от студ и тракаха със зъби, пътешествениците крачеха по хълмове и долини. Струваше им се, че босите им крака стъпват върху лед, леко посипан с пръст. Искаше им се да спрат и да подгънат крака, както гъските подгъват краката си върху леда. Децата не издържаха и за да се посгреят, затичаха напред.

— Не се отдалечавайте много — извика след тях Иван Гермогенович.

Но децата вече тичаха към веригата високи хълмове, надбягваха се, изпреварваха се, прескачаха широки ровове и неголеми ручеи.

— Върнете се! — викаше Иван Гермогенович. — Връщай се, Карик. Ела тук, Валя!

Но Карик само махна с ръка, изкачи се на върха на пясъчния хълм и се скри зад него.

Валя спря за миг, сякаш се двоумеше; да се върне ли обратно или да тича след Карик, но като помисли малко, тръгна след брат си и също се скри зад хълма.

Разтревожен, Иван Гермогенович забърза. И изведнъж зад хълма се чу отчаян вик. В същия миг на върха се появи Валя. Тя махаше с ръце и викаше Иван Гермогенович на помощ.

— По-бързо, по-бързо!… Нападнаха ни!

Професорът затича толкова бързо, колкото можеше.

На един дъх се изкачи на хълма.

— Къде е той? Къде е? — задъхан попита професорът.

— Ето! Ето го! — посочи с пръст Валя дълбоката яма.

На дъното й, заровено до гърлото в пясък, мърдаше някакво страшно чудовище. Голямата му черна глава с дълги извити куки бързо-бързо хвърляше нагоре дребни камъни и пясък. На края на ямата стоеше изплашеният Карик. Той безпомощно закриваше главата си с ръце и викаше нещо неразбрано. Пясък и камъни летяха към него с такава сила, че той ту падаше, ту ставаше, ту отново падаше. А чудовището хвърляше, без да спира, мъчеше се да го ослепи с пясъка и да го събори с камъните.

Пясъчните стени на ямата се свличаха под краката на Карик и той се плъзгаше все по-надолу и по-надолу, право в бърлогата на чудовището, и с всяка минута все повече се приближаваше към него.

— Обърни се гърбом! Обърни се с гръб към него! — викаше Иван Гермогенович.

Но Карик като че вече нищо не разбираше и нищо не чуваше. Тогава Иван Гермогенович се спусна пъргаво надолу, взе Карик на ръце и започна да се катери по ронливата стена, като здраво го притискаше към гърдите си.

Град от камъни с вой и свистене полетя след професора и Карик. Но Иван Гермогенович стисна зъби и без да изпуща Карик от ръцете си, продължаваше да се катери нагоре, като криеше глава между раменете и се навеждаше към земята. Най-после той се измъкна от ямата, внимателно сложи Карик на земята и промърмори объркан:

— Виж какъв си бил ти… може ли така да ме плашиш?

Карик лежеше бледен, със затворени очи. По бузата му пълзеше тънка струйка кръв. Главата му и целият той, от главата до петите, беше покрит с гъст слой сива пепел и пясък.

Валя гледаше Карик с широко отворени очи.

— Жив ли е? — прошепна тя, като коленичи до него.

— Жив е! — мрачно отговори Иван Гермогенович и пъхна под главата му сгънат лист от незабравка.

— Олеле, страх ме е! — прошепна Валя, като поглеждаше към грозната яма. — Ами ако този, страшният, излезе изведнъж и пак се нахвърли върху нас!

— Той няма да излезе, ако вие сами не се наврете при него — промърмори Иван Гермогенович и сърдито погледна Валя. — Не трябва да си пъхате носа навсякъде, ако искате да запазите главите си.

Той се наведе над Карик, прилепи ухо към гърдите му, намери пулса му и беззвучно замърда устни.

Карик въздъхна.

— Чуваш ли ме? — високо попита професорът.

Карик се понадигна и погледна професора с мътни очи. Устните му едва се мърдаха.

— Той… отиде ли си? — попита Карик със слаб глас.

— Отиде си, отиде си — каза професорът. — А ти как си? Можеш ли да станеш?

— Май че мога — каза Карик.

Като залиташе, той се изправи и каза със стиснати зъби:

— Да вървим!

Известно време пътешествениците вървяха, без да разговарят, но професорът не можеше дълго да се сърди.

Когато седнаха да си починат, Иван Гермогенович погледна Карик и усмихнат каза:

— Я гледай ти какъв герой… А? Пъхна се в бърлогата на лъва.

— Аз, без да искам — каза Карик. — Тичах, тичах — и изведнъж тази дупка. И аз се хлъзнах долу…

— По-добре да беше гледал под краката си, отколкото да броиш враните по небето. Още мъничко и с теб щеше да се наобядва мравколъвът.

— Как, казахте, се нарича? Мравколъв ли? — попита Валя.

— Точно така се нарича — кимна с глава Иван Гермогенович, — но това не беше истинският мравколъв, а само неговата личинка. Мравколъвът не седи в яма, а лети и най-често пълзи по дърветата. Мисля, че дори сте го срещали някога…

— Той какъв е? На какво прилича?

— Малко прилича на водното конче, но е тромав и ужасен мързеливец. Седне на дървото, отпусне и четирите си дълги крила и така виси цял ден, като че забоден с топлийка. А този побойник, който седи в трапчинката и хвърля камъни, е неговата личинка. Тя тук ловува. Видяхте ли какъв хитър капан е турила за зяпльовците?

— За мравките ли?

— Не само за мравките. Тя не прощава и на другите насекоми. А най-обидното е — усмихна се Иван Гермогенович, — че теб искаше да те изяде животно, което дори няма уста.

— Ами… А с какво щеше да ме яде? С краката си ли?

— Нещо подобно — отговори професорът. — Виждаш ли, приятелю, мравколъвът няма уста, но затова пък на главата му има две огромни куки, с които той се впива в жертвата си и изсмуква кръвта й. Само две-три минути още — и ти щеше да се запознаеш с тези куки.

Професорът се дигна от земята и каза:

— Хайде, стига толкова, да тръгваме!

Валя затича след професора, а Карик се затътри след тях, като се мъчеше да не изостава.

От време на време остра болка го караше да подскача и да се спира. Струваше му се, че стъпва върху дълги и остри игли.

И все пак той вървеше. Мръщеше се, кривеше се, хапеше устни, но вървеше и не изоставаше нито крачка.

Иван Гермогенович често се обръщаше и незабелязано наблюдаваше Карик. Когато Карик се препъваше, професорът спираше и с тревога питаше:

— Е, как е?… Може би ще се облегнеш на мен? А?

— Не, няма ми нищо — бързо отговаряше Карик, — само така… стъпил съм върху остър камък.

Накрая Карик започна да изостава. Той вече не вървеше, а подскачаше на един крак, като мъкнеше по земята другия. Иван Гермогенович спря:

— Май не можеш повече!

— Не, не — запротестира Карик. — Ако щете, мога още сто километра да извървя.

Той се изправи и бързо тръгна напред, но… направи няколко крачки, падна, хвана с ръце болния си крак и застена. Тогава професорът, без да каже нито дума, взе Карик на гърба си.

— Пуснете ме! Аз ще вървя сам! — дърпаше се Карик.

— Стой мирно! — подвикна му професорът. — Ще вървя!… Я гледай какъв бързоходец се извъдил…

Иван Гермогенович вървеше, притиснал Карик до себе си, и навъсено гледаше надолу.

До тях, виновно навела глава, крачеше Валя.

Карик сложи глава на рамото на професора и задряма. Скоро очите му се затвориха и той дълбоко заспа.

Когато отвори очи, той видя, че лежи на брега на голямо езеро. Професорът седеше върху един камък и с ръка над очите гледаше към другия бряг, където самотно стърчеше далечният прът фар.

Карик чу, че Валя попита нещо, но не разбра какво. Повдигна глава от земята и се ослуша. Сега говореше Иван Гермогенович:

— Ще построим кораб и ще преплуваме. Но първо трябва да потърсим удобна квартира. Нали ще трябва да поживеем седмица, а може би и две на брега.

— Защо?

— Как защо? Не виждаш ли, че Карик е болен?

— Не трябва!… — каза Карик и се повдигна на лактите си.

— Какво не трябва?

— Не трябва да живеем на брега. Аз ще мога да допълзя до кораба и дори да греба.

— Глупости! — махна с ръка професорът. — Ами ако връхлети буря? Ти като камък ще потънеш на дъното.

Иван Гермогенович се наведе над Карик и внимателно опипа с ръка подутото му коляно.

— Гледай как е посиняло! И сигурно те боли?

— Боли ме — намръщи се Карик — и гори цялото, като че някой го глади с гореща ютия.

Професорът се замисли, изведнъж се плесна по челото и изтича към езерото.

— Уф, колко се е подул! — с края на пръстчето си докосна Валя болния крак на Карик.

— Ако и тебе така те обстрелваха, щеше цялата да се подуеш — каза Карик, като милваше болното си коляно.

— А ти не стъпвай на този крак, тогава по-бързо ще ти мине. Искаш ли да ти намеря патерица?

В това време професорът се върна. Той държеше в протегнатите си напред ръце малък лист, от който капеше вода върху пясъка.

— Хайде, обърни се — каза Иван Гермогенович на Карик — и ми дай крака си.

Той сложи върху подутото горещо коляно мокрия и хладен лист и ловко обви болния крак на Карик.

— Е, как е сега?

— Добре — каза Карик, — като компрес. Веднага ми олекна.

— Чудесно! Лежи сега мирно, а ние с Валя ще идем да потърсим място за нощуване.

За щастие този път пътешествениците не трябваше дълго да търсят убежище. Целият бряг на езерото беше издълбан от дълбоки пещери. Професорът и Валя надникнаха тук-там и накрая избраха една суха песъчлива пещера с нисък свод и тесен вход.

— Хайде да останем в тази! — предложи Валя.

Професорът се съгласи.

Той се върна на брега, взе Карик на ръце и го пренесе в пещерата.

— Лежи! — каза Иван Гермогенович, като настаняваше Карик край стената. — Удобно ли ти е?

Карик нищо не отговори. Той вече спеше тежък сън на болен човек. Иван Гермогенович и Валя седнаха до входа и при слабата светлина на вечерния здрач се навечеряха с остатъците от меденото тесто.

— А сега да спим! — каза професорът.

След като затрупаха входа на пещерата с камъни, пътешествениците се изтегнаха върху сухия пясък и скоро заспаха.

* * *

Към сутринта Иван Гермогенович сънува мравколъва. Той здраво държеше Карик с извитите си куки и го гледаше втренчено с големите си изпъкнали очи.

Карик удряше чудовището с ръце и крака по главата и тихо стенеше. Професорът отвори очи.

„Ама че сън!“ — помисли си той.

Но стоновете не спираха. Значи това не е сън!

— Карик, какво ти е? — повика го професорът.

Карик не отговори.

В пещерата беше тъмно.

Професорът стана и тръгна към изхода, като се държеше с ръка за стената.

Напипа в тъмното каменната барикада, която затваряше входа на пещерата, свали два големи камъка и внимателно, да не уплаши децата, ги сложи на земята.

В пещерата веднага стана по-светло.

Сива предутринна светлина падаше върху пясъчния под и спящите деца.

Посред пещерата, свита на кравайче, лежеше Валя. Край стената спеше, широко разперил ръце, Карик. Той беше целият червен. По челото му беше избила пот. Карик потреперваше и пъшкаше насън.

Професорът отиде до него, наведе се и внимателно докосна подутото коляно, обвито в листото.

Без да се събужда, Карик сви крака си и още по-високо застена.

— Карик, не си ли жаден? — попита професорът.

Карик полуотвори очи. Без да разбира нещо, той дълго гледа Иван Гермогенович и след това мълчаливо се извърна към стената.

— Да ти донеса ли вода?

— Н-не! — през зъби каза Карик.

— Искаш ли да ти сменя компреса? — попита Иван Гермогенович.

— Да… компреса може.

Професорът донесе пресен мокър листец и го сложи върху подутото коляно.

— Е, сега по-добре ли си?

— По-добре — въздъхна Карик.

— Чудесно! Тогава спи! Аз ще отида да потърся нещо за ядене. Ако се събуди Валя, не й давай да излиза от пещерата. Аз скоро ще се върна.

Карик мълчаливо кимна.

Иван Гермогенович затрупа входа с камъни и като се оглеждаше непрекъснато, за да запомни добре мястото, тръгна да търси нещо за закуска.

Недалеч от пещерата се извисяваше покрит с гъсти храсти хълм.

Иван Гермогенович дойде до подножието му, огледа го внимателно и опипа меките пухкави клонки на зелените храсти.

— Като че ли това е мъх. Да, да, наистина мъх. Чакай да видим няма ли нещо за ядене.

Иван Гермогенович смело се мушна в гъстите храсти на мъха. Направи няколко крачки и неочаквано потъна до кръста, но когато падаше, успя да се хване за една клонка.

Като размахваше крака над черната яма, професорът се наведе и в полумрака видя сводове от пръст и гладко утъпкан под. Слабата светлина проникваше отгоре през гъстите шубраци и осветяваше оскъдно тъмно подземие. В дъното на подземието покрай стените бяха наредени бели бъчви.

— Като че ли попаднах в склад на земни пчели! — промърмори Иван Гермогенович.

Той премери с очи разстоянието до пръстения под, пусна клончето и скочи долу.

Земята под краката му беше суха и топла.

Професорът с любопитство заразглежда подземието и се приближи до бъчвичките. Всичките бяха плътно затворени с бели кръгли капаци. Той повдигна капака на една от тях, наведе се и я помириса.

— Така си и знаех.

Бъчвата беше пълна до горе с ароматичен мед.

Край нея стояха също такива бъчви и всички бяха пълни до горе с мед. Това приличаше на зимник, в който се пазят запаси за черни дни.

И наистина това беше зимник на земни пчели.

Майката земна пчела снася в гнездото яйце и до него оставя топчица мед с цветен прашец. От яйцето се излюпва личинка, изяжда меда и прашеца и се завива в какавида, която прилича на бъчвичка. След известно време младата земна пчела отваря капака на бъчвичката и излиза. Но празната какавида не се губи. През лятото земните пчели пълнят какавидите с мед и при студено, дъждовно време, когато не могат да излитат от гнездата си, те се хранят с него.

Иван Гермогенович закуси, без да бърза, след това избра по-здрава бъчвичка и се залови да я измъкне от зимника. Това не беше лека работа.

Бъчвичката се изплъзваше като жива от ръцете му, блъскаше го, събаряше го, но въпреки това професорът успя да я измъкне горе.

Колената му трепереха. Ръцете му се бяха вдървили. Сърцето му биеше така силно, че го чуваше да чука в слепоочията си.

„Как сега да дотъркалям бъчвата при пещерата?“ — разсъждаваше Иван Гермогенович.

Да сложи бъчвичката легнала и да я търкаля, както търкалят обикновените бъчви, професорът не посмя. Капакът можеше да се отвори и тогава всичкият мед щеше да се излее на земята.

— Добре… ще опитаме по друг начин.

Иван Гермогенович хвана с две ръце ръба на бъчвата и силно я раздруса. Бъчвата се заклати.

— Аха. Ще тръгнеш! — зарадва се професорът.

Той наклони бъчвата и като я държеше за ръба, започна да я бута напред, като я въртеше от една страна на друга, сякаш се мъчеше да пробие земята с нея.

Бавно, стъпка по стъпка, бутайки я с ръце и натискайки с цялото си тяло, Иван Гермогенович успя да я дотърколи при пещерата.

Посрещна го сънената Валя.

Тя се протягаше и прозяваше, но като видя бъчвата, плесна радостно с ръце и завика:

— Това е голяма торта, нали?

— Е, макар и да не е торта, но вярвам, ще ти хареса.

— Ами какво е?

— Мед.

— Пълна бъчва?

— Да, Валя. И не една. Намерих цял склад с такива бъчви. Май и за година няма да можем да изядем дори половината от това сладко съкровище.

— Ама че хубаво! — зарадва се Валя.

Тя се вкопчи с ръце за ръба на бъчвата и започна да помага на Иван Гермогенович с такова усърдие, че не мина и минута и те с дружни усилия вмъкнаха в пещерата бъчвата и я поставиха в ъгъла.

— Браво, отлично! — каза Иван Гермогенович, като изтриваше с ръце потния си врат. — Сега ти, Валя, можеш да закусиш с мед. А аз ще ида да потърся постеля за Карик. Само гледай да не излезеш от пещерата. Наоколо бродят такива страшни чудовища, че няма да успееш и да извикаш, и те ще са те нападнали вече.

Професорът излезе, а Валя, след като го изпрати до изхода на пещерата, веднага се върна обратно, доближи се до бъчвата и започна да домакинства. Тя вдигна капака без особен труд, помириса меда, облиза се и пъхна ръце направо в бъчвата.

— Ама че много мед! — прошепна Валя.

Пръстите й потънаха в лепкавия ароматичен мед.

Тя ядеше с такъв апетит, че скоро цялото й лице, вратът, гърдите и ръцете й чак до лактите се омазаха като с лепило с янтарножълтия мед. Цялата тя стана толкова лепкава, че започна да се залепя за бъчвата, за стените на пещерата, а и по нея полепваха песъчинки и парченца от листа.

Разперила лепкавите си пръсти, Валя ходеше из пещерата и непрекъснато се уголемяваше като снежна топка: по нея се полепваха стари паяжини, сухи влакънца от тестения цветен прашец и още някакви боклуци, които приличаха на едри парцали прах.

— Ще отида да се измия — въздъхна Валя.

Тя предпазливо подаде глава от пещерата, огледа се няма ли наблизо страшни животни — след това хукна право към езерото, като се навеждаше, и там се плиска с вода не по-малко от час.

Когато над главата й с рев и вой прелитаха шестокраки страшилища с големи очи, Валя бързо се гмуркаше под водата, после изведнъж си спомни за водния паяк аргиронет, записка от страх, изскочи от водата и хукна към пещерата.

Пред самия вход тя едва не се сблъска с Иван Гермогенович и щеше да го събори на земята.

— Къде си тичала? — строго я попита той. — Да не искаш да попаднеш в лапите на евмената?

— Аз… аз ходих да се мия.

Професорът поклати глава.

— Виждам, че много не ти се иска да се върнеш в къщи… Защото ако ти и Карик продължавате да се отделяте от мене и да се запознавате сами с чудовищата на този свят, страхувам се, майка ви никога вече няма да ви види.

— Аз цялата се бях омазала с мед! — каза Валя и ниско наведе глава.

— Още по-зле — каза Иван Гермогенович. — Могла е да те отмъкне муха, пчела, оса — и въобще малко ли са ловците на деца, намазани с мед. Това повече да не се повтаря! Чуваш ли какво ти говоря?

— Да — каза Валя и наведе още по-ниско глава.

— А сега ми помогни да направим на Карик легло.

Тогава Валя видя огромния куп пухкави влакна до стената на пещерата.

— Като истински дюшек — попипа Валя влакната. — Вие ли ги донесохте? Откъде ги взехте?

— Подарък от копринената пеперуда — усмихна се Иван Гермогенович.

— Подарък ли? — недоверчиво попита Валя.

— Ами да! Нали утре навършвам точно шестдесет години. Защо копринената пеперуда да не ми подари нещичко за рождения ден?

— И тя… тя ви ги подари?

— О, тя е толкова недосетлива — усмихна се Иван Гермогенович — и толкова неблагодарна! Аз съм я изучавал цели две години, написал съм три статии за нея и мисля, че имам пълно право на този дюшек.

— На дюшек ли спи пеперудата?

— Тя? О, не. Тя самата изобщо не спи, а неуморно лети, но виж, потомството си грижливо покрива с пух. Под такива дебели пухкави одеяла не е страшен нито дъждът, нито студът за яйцата, от които ще излязат новите пеперуди. Хайде сега да направим пухена постеля за Карик!

— Аз сама ще я направя! — каза Валя.

Тя пренесе голяма купчина от меките влакна до най-сухия ъгъл в пещерата, разби ги с ръка така, както разбиват пух, след това сложи откъм възглавето още една купчина влакна и се оттегли встрани.

— Така май е добре! — каза Валя, като се любуваше на своята работа.

— Прекрасно! Великолепно! — одобри работата й Иван Гермогенович.

Той вдигна на ръце спящия Карик и го пренесе върху пухкавата мека постеля.

Валя го покри с избелял лист от жълто цвете.

— Сега, струва ми се, му е удобно. Наглеждай го, аз ще изляза за половин час — каза Иван Гермогенович, — имам да свърша някоя и друга работа… Ако Карик се събуди, нахрани го.

— Добре — каза Валя, — вървете, аз също имам някоя и друга работа.

Когато професорът излезе, Валя приготви още две легла, домъкна две нови сини одеяла от цветчетата на камбанка, измете пода с парченце лист, след това дотъркаля в пещерата четири големи камъка, сложи отгоре им един плосък камък, а върху него разстла като покривка бяло листче от маргаритка.

Стана великолепна маса.

Около масата Валя постави по-малки камъни, обви ги с остатъците от влакната и ги покри с жълти листа.

— Това ще са креслата — каза Валя.

Като свърши работата си, тя обиколи пещерата и остана много доволна: в пещерата стана уютно.

— Така можем да чакаме цял месец, докато оздравее Карик.

Тя се приближи на пръсти до постелята на брат си, наведе се над него и грижливо оправи одеялото.

— Спи! Спи! — тихо каза тя.

Скоро се върна професорът. Тежко дишайки, той търколи в пещерата втора бъчва с мед и я постави до стената.

— Гледайте какво направих! — похвали се Валя.

— Какво си направила пак? — изплашено попита Иван Гермогенович, но като огледа пещерата, одобрително поклати глава. — Браво, браво! Юнак! Ти си истинска домакиня — похвали я той. — Но и аз мога да украся с туй-онуй нашия дом. Току-що намерих край нашата пещера нещо много интересно!

Той сложи пръст на устните си, излезе бързо и след десет минути се върна, като носеше един лист. Върху него като на поднос лежеше купчинка продълговати яйца.

— Какво е това? — попита Валя. — Ядат ли се?

— Не — отговори Иван Гермогенович, — не се ядат, но те ще ни потрябват, и още как ще ни потрябват.

— За какво ще ни потрябват?

— Ще поживееш — ще видиш.

Иван Гермогенович остави подноса с яйцата върху бъчвата и каза:

— Значи така: нашият болен навярно ще трябва да полежи няколко дена. За да не губим напразно време, ние с тебе ще пренесем всичките бъчви с мед в пещерата, а след това… След това, както изглежда, ще трябва да построим броненосец.

— Какъв броненосец?

— Ами какъвто излезе, такъв и ще построим. И щом Карик оздравее, ще се отправим в далечно плаване. Нали нашият фар се намира на другия бряг — значи, за да стигнем до него, ще трябва да плаваме с кораб.

Иван Гермогенович и Валя закусиха с мед, а после се заловиха да пренасят бъчви от склада на земните пчели.

Всеки път, когато се връщаха в пещерата, професорът отиваше при Карик, слушаше неравното му дишане и мереше пулса му.

Карик спеше като пребит. Когато целият ъгъл на пещерата бе напълнен с бъчви, професорът каза:

— Сега, Валя, хайде да идем да строим кораба.

— Ох, колко е интересно! — зарадва се Валя.

— Не знам дали ще бъде интересно — каза Иван Гермогенович, — но готов съм да си заложа главата, че ще трябва здравата да поработим.

Професорът и Валя затрупаха входа на пещерата с камъни, за да не се вмъкнат при Карик хищни насекоми, и отидоха към езерото.

— А от какво ще построим кораба? — попита Валя.

— Ще намерим от какво. Малко ли сухи листа се търкалят по брега? От тези листа ще го построим. Днес сутринта видях зад хълмовете истинска гора. Не тревни джунгли, а зелена дъбова гора. Вярвам, че вятърът е донесъл и тук сухи дъбови листа.

Професорът и Валя тръгнаха по брега, като внимателно се вглеждаха във всичко, каквото срещаха по пътя си. Изведнъж Валя извика:

— Намерих! Намерих! Вече намерих!

— Къде? Какво си намерила?

— Ето вижте! — и Валя повдигна с две ръце края на огромен жълт лист, който лежеше почти до брега на езерото. Това беше здрав лист с дълбоко изрязани краища. Дебелите му жили се разпръскваха на всички страни като ветрило.

Професорът обиколи листа. Огледа го от всички страни, повдигна единия му край, надникна под него и каза:

— Да, това е дъбов лист, но за съжаление от него няма да можем да построим кораб.

— Защо?

— По листа има гали. Виждаш ли? Целият лист е обсипан с гали.

— Какво е това гали?

Професорът повдигна малко по-високо края на дъбовия лист.

Валя клекна и погледна под него.

Цялата му долна страна беше покрита с тъмни топчета. Те бяха сякаш припоени към листа. Валя ги опипа с ръка. Бяха твърди като камък.

— Такъв лист не бихме могли да помръднем от мястото му! — каза Иван Гермогенович.

— Какви са тези топчета? — попита Валя.

— Това са гнезда на насекоми — отговори Иван Гермогенович. — Виждаш ли, Валя, много от насекомите снасят яйцата си направо върху листата. На листата това съвсем не им харесва и те с всички сили се защищават от неканените гости. Клетките на листа се събират около яйцето и се мъчат да го изтласкат, както белите кръвни телца изтласкват трънчето, което се е забило в пръста. Тогава пръстът загноява, а върху листата се появяват тези израстъци, които ние наричаме гали. Най-често ги наричат мастилени шикалки, въпреки че не всички шикалки са мастилени.

— А какви насекоми снасят яйцата си върху листа? — попита Валя.

Професорът сви рамене.

— Различни — каза той. — Върху листата снасят яйцата си шестдесет вида пеперуди, сто и тринадесет вида бръмбари, четиристотин осемдесет и шест вида мухи и двеста и деветдесет вида други насекоми.

— Значи трябва да търсим друг лист?

— Значи ще трябва да търсим друг! — каза професорът.

Вече мръкваше, когато Иван Гермогенович и Валя намериха най-после сух, подходящ дъбов лист. Но той беше толкова далеч от брега, че те нямаха сили да го пуснат във водата.

— Не, няма да го домъкнем — поклати глава Валя.

Иван Гермогенович се замисли. Той поглаждаше брадата си и мълчаливо разглеждаше листа, върху който стоеше.

— Ами ако?… Разбира се! — промърмори професорът и неочаквано се засмя.

— Какво ви става? — зачуди се Валя.

— Ето какво — каза Иван Гермогенович. — Да си вървим в къщи. Утре ще впрегнем за тая работа коне.

— Коне ли? — още повече се учуди Валя.

Професорът не отговори. Мърмореше си нещо под нос и бързо закрачи към пещерата.

Валя подтичваше след него.

— Ама моля ви се, Иван Гермогенович, моля ви се, кажете ми какви са тези коне? Откъде ще ги вземем?

— Няма да ти кажа!

— Ще ми кажете! — настояваше Валя.

— Не бъди любопитна, утре сама ще видиш.

— Ама моля ви се, Иван Гермогенович — захленчи отново Валя и изведнъж замлъкна.

Пред тях блесна огън. Валя хвана професора за ръка и се спря.

— Гори! Гледайте. Нашата пещера гори!

Между пролуките на камъните, с които беше затрупан входът на пещерата, светеше огън.

— Пожар! Пещерата гори! — изплашено каза Валя. — Да тичаме. Карик ще изгори.

— Не се страхувай, няма да изгори твоят брат. Но Валя не го чуваше и презглава тичаше към пещерата.

— Карик! — викаше тя тичешком. — Гориш ли? Ти ли гориш, Карик?

— Не, не съм аз — чу Валя спокойния глас на Карик.

Тя бързо отмести един камък. Втурна се в пещерата и спря като закована.

— Какво е това?

Ъгълът, където върху подноса стояха купчинката яйца, донесени от Иван Гермогенович, трепкаше със синя светлина, сякаш горяха новогодишни лампички. Само че яйцата светеха по-силно. При такова осветление можеше да се чете, да се пише и рисува.

— Харесва ли ти? — попита Иван Гермогенович, като сложи ръката си върху рамото на Валя.

— Ах, че е красиво-о! — с възхищение каза Валя. — Нали те… нали яйцата светят?

— Да — усмихна се Иван Гермогенович, — яйцата на светулката.

— Аха, знам! — кимна Валя. — Това е едно такова червейче. Червейче-светулчица. Иваново червейче.

— Да. Така им казват, но в действителност това не са червеи, а бръмбари. В това можем много лесно да се убедим, ако погледнем с какво се хранят и как живеят. Обикновените червеи живеят под земята и се хранят с пръст. А това бръмбарче живее във влажната трева и се храни с охлювчета.

— Да, да! Спомних си. Тези бръмбарчета светят в тревата.

— Съвършено вярно. Самите те светят, светят техните личинки, светят и техните яйца… Нали е красиво?

— Много е красиво! — обади се Карик от своя ъгъл. — Много хубаво, че ги намерихте.

— Е, а как се чувстваме? По-добре ли сме или по-зле? — Иван Гермогенович се приближи до болния. — Не искаш ли да хапнеш?

— Аз вече хапнах — каза Карик. — Докато ви нямаше, огледах всичко наоколо, намерих меда и закусих както трябва.

— Не бива да ставаш — смръщи вежди Иван Гермогенович, — рано е още да ставаш. Рано е, мили. Внимавай да не се разболееш по-тежко.

— Когато се събудих — каза Карик, — гледам, маса, кресла, светлина и аз си помислих, че съм в къщи, че е сутрин и че е време да ставам.

— А харесва ли ти нашата нова квартира? — попита Валя.

— Много! — каза Карик. — И особено ми харесват лампичките на светулката. Колко е силна светлината им!

— Това е нищо! — каза професорът. — Виж, ако можехме да донесем само чифт нощни пирофори, знаеш ли каква светлина щяхме да имаме?

— Какво е пък това… пи… пирофори?

— Бръмбари! Те живеят в Гвиана, в Бразилия и Мексико. Когато на някой бразилец или мексиканец му се наложи да върви нощем през гората, той си налавя нощни пирофори и ги навързва по шапката си. Светлината, която излъчват тези бръмбари фенери, е толкова силна, че може да вървиш дори и през най-тъмните тропически гъсталаци, без да объркаш пътя си. А мексиканските дами крият тези пирофори във фризурите си до брилянтите, понякога правят от тях пламтящи огърлици или ги нареждат около талията си като огнен колан. След бала дамите къпят уморените насекоми във ваната, слагат ги в стъклена ваза и през цялата нощ пирофорите нежно и приятно осветяват спалнята им.

— А у нас само светулката ли свети? — попита Валя.

— Не само тя — отговори Иван Гермогенович. — Можех да направя такова осветление от светещи бактерии… Когато бях студент, направих веднъж истинска лампа от такива бактерии. При светлината на такава лампа може да се чете и пише…

— От бактерии ли? Ами те нали са толкова малки, че не могат да се видят с просто око?… Как светят тогава? Нали не се виждат?

— Когато са много — отговори Иван Гермогенович, — тогава може да се види тяхната светлина, без, разбира се, да се виждат самите бактерии. Понякога в гората светят със синя или зелена светлина гнилите дънери. Струва ти се, че самият пън излъчва тази светлина, а в действителност светят бактериите. Светят също и гниещи риби, изхвърлени на брега на морето. Често такива синкави светлини излъчват и труповете на умрелите животни.

Изведнъж Иван Гермогенович се сепна, изтича до бъчвата, вдигна шумно капака и извика весело:

— Да вечеряме, да вечеряме, приятели. Да вечеряме и да спим!

* * *

Сутринта професорът излезе на разузнаване.

Той се върна едва привечер и донесе куп паяжинни върви.

До късно през нощта Иван Гермогенович седя на прага на пещерата и плетеше от паяжините дебели въжета, а когато се приготвяха да спят, каза на Валя:

— Утре ще отидем при нашия кораб. Време е да го пуснем вече във водата… Карик оздравява и скоро ще можем да пътуваме.

* * *

На другия ден Иван Гермогенович събуди Валя преди разсъмване. Те закусиха с мед, вдигнаха на рамо въжетата и тръгнаха на работа.

Дъбовият лист беше на старото си място.

— А сега — каза професорът, като хвърли въжетата до листа — да отидем до конюшнята за нашето добиче.

Той тръгна по брега, като се навеждаше и надничаше под камъните.

Накрая при един голям сив камък Иван Гермогенович се спря. Той клекна и внимателно заоглежда тъмния процеп под камъка. После пошари наоколо с ръка и хвърли в дупката шепа пясък.

Под камъка нещо се размърда.

— Великолепен жребец! — каза Иван Гермогенович, като ставаше. — Ако само не рита, ние бърже ще спуснем кораба във водата.

— Какво има под камъка? — с шепот попита Валя.

— Див кон! — пошегува се професорът. — Шестокрак кон. Хайде, помогни ми, Валек!

Иван Гермогенович пренесе въжето до дръжката на листа, завърза го за нея, дръпна го силно и здраво затегна примката.

— Великолепно! — промърмори той. Повлече въжето по земята и когато то се изопна, завърза на другия му край втора примка. След това донесе четири късички чуканчета и ги сложи на земята.

Иван Гермогенович позачука чуканчетата с камък, после леко побутваше с крак ту едно, ту друго и ги закрепи така, че те падаха при най-малкото докосване.

— Великолепно! — каза професорът.

Валя с любопитство го наблюдаваше, но нищо не можеше да разбере.

— Нещо да ви помогна? — попита тя накрая.

— Нищо, нищо! Всичко сам ще направя!

Иван Гермогенович вдигна примката, доближи я до чуканчетата и внимателно я опъна върху тях.

Примката увисна над земята, подпряна върху люлеещите се чуканчета.

— Хамутът е вече готов — каза Иван Гермогенович, — а сега да докараме коня. Ти запрягала ли си някога кон? — шеговито запита професорът.

— Не — честно си призна Валя, — никога не съм впрягала коне.

— Великолепно! Аз също никога не съм впрягал, но това не е беда.

Иван Гермогенович дигна от земята дълга пръчка и я подаде на Валя.

— На! Дръж!

След това той намери още по-дълга пръчка, сложи я на рамото си и изкомандва:

— След мен!

Като крачеше широко, професорът поведе Валя към големия син камък. До камъка той спря, чукна с края на тоягата си по земята и като стъпи с единия си крак напред, каза:

— Сега слушай внимателно. Ето тук под този камък се крие от дневната светлина личинката на бръмбара бегач. Бръмбарът бегач е хищник, който се храни с насекоми. Неговата личинка, както и нейният родител, се храни с насекоми. През деня тя седи мирно под камъка, а нощем тръгва на лов. Силата й е необикновена! Същинска тигрица!

— Страх ме е! — прошепна Валя, като гледаше професора с широко отворени очи.

— Напразно се страхуваш — отговори Иван Гермогенович. — Освен това няма време да се страхуваме… Трябва да изгоним личинката изпод камъка и да й нахлузим хамута. По-нататък тя сама ще закара кораба до брега на езерото. Мисля, че леко ще се справим с нея. Само не бива да се страхуваме.

— Ами ако ни ухапе?

— Разбира се, че ще ни ухапе, ако не внимаваме.

— Ами как ще я подкараме?

— Ето как — първо ще я изгоним изпод камъка, след това ти ще застанеш от едната й страна, а аз от другата. Щом се покаже, ти няма да й даваш да пълзи надясно, а аз няма да й давам да пълзи наляво. Ще я подкараме направо към хамута. Хайде, готови ли сме? Отдалечи се!

Валя отскочи встрани. Иван Гермогенович пъхна тоягата си под камъка и започна да я върти така, както се върти ръжен във фурна.

— Аха! Тръгна! Тръгна!

Професорът също отскочи настрани.

Точно срещу Валя пълзеше, измъквайки изпод камъка дългото си тяло, огромно чудовище.

Валя го удари с пръчката по гърба. Чудовището трепна и обърна глава към професора.

Иван Гермогенович го удари с тоягата си по главата така силно, че то понечи да се върне назад, но тутакси запълзя право към дъбовия лист, като ситнеше бързо с шестте си крака. Но насред пътя то пак спря. Иван Гермогенович подскочи към личинката и така силно я удари отзад, че тя трепна и се завъртя на място.

— Валя подкарвай я, подкарвай я!

Валя я замушка отстрани.

— Хайде, дий-й! Дий!

Така, стъпка след стъпка, те се доближаваха към дъбовия лист и подкарваха личинката с остените си.

Накрая главата на личинката се изравни с примката.

Професорът събори пънчетата с тоягата си. Примката падна на главата на личинката.

Иван Гермогенович хвърли тоягата, хвана с две ръце въжето и го дръпна силно.

Примката се затегна.

Тогава професорът отново вдигна пръчката и изтича до главата на личинката.

— Хайде дий-дий! — викна Иван Гермогенович.

Листът трепна. Вдигайки облаци прах, той бавно запълзя към брега. Личинката се хвърляше от една страна на друга, но всеки път се натъкваше на острите пръчки.

Пътешествениците не й позволяваха да завие нито наляво, нито надясно. Накрая се примири и помъкна тежкия лист към езерото.

Тя пълзеше и учудено поглеждаше с големите си очи ту Иван Гермогенович, ту Валя, без да разбира какво искат от нея тези странни двукраки насекоми с такива дълги пръчки в лапите си.

— Дий, конче вихрогонче! Юначага! — викаше от възторг Валя.

— Не конче вихрогонче, а карабус канцелятус — строго каза Иван Гермогенович. — Карабус е фамилията му, а канцелятус — името.

Личинката на бръмбара бегач домъкна дъбовия лист до самата вода и тук като че ли побесня.

Тя започна да тича по брега, след това рязко се обърна и се спусна обратно към пещерата.

Професорът и Валя с викове хукнаха след нея, удряха я с пръчките си по главата и по гърба. Трудно е да се предвиди колко щеше да продължава тази война. Но тя привърши съвсем неочаквано.

Минавайки край огромна скала, личинката спря за миг и се мушна под нея.

— Уф — въздъхна тежко професорът, — ама че карабус! Здравата ни измъчи.

— Ами сега как ще се отървем от този карабус? — попита Валя.

— Много просто — каза Иван Гермогенович, като отвързваше въжето от дръжката на листа. — Жалко е да се хвърли такова хубаво въже, но какво да се прави. Да тръгваме! За днеска стига. И ние трябва да починем малко.

Пътешествениците оставиха листа на брега и се върнаха в къщи.

На обяд Валя разказа на Карик колко хитро с помощта на личинката са успели да домъкнат дъбовия лист на брега.

Карик я слушаше с нескрита завист.

— Жалко, че и аз не бях там! — въздъхна той. — Щях да я вкарам и във водата. Трябваше да я дърпате за примката.

— Лесно е да даваш съвети — каза професорът, — но да беше поработил толкова, колкото ние с Валя. Във всеки случай ние се потрудихме не по-малко от карабуса.

Той прекара ръка по мустаците, изтри брадата си от меда и стана.

— Утре започваме да се приготвяме лека-полека за експедицията. А до довечера ще се опитаме да пренесем на брега бъчвите с мед, да си намерим облекло, да приготвим мачти, платна и въжета. С една дума, днес и утре ще трябва здравата да се поработи.

Иван Гермогенович натовари на раменете си голям сноп влакна на копринената пеперуда.

— Да вървим, Валя! — каза той и пое към изхода на пещерата.

Целия ден професорът и Валя работиха на брега на езерото.

Валя плетеше въжета от влакната на пеперудата, Иван Гермогенович отначало й помагаше, а след това отиде да търси мачта за кораба.

Когато се върна, носеше на рамото си дълга суха мачта — тревичка.

Надвечер корабът беше пуснат във водата.

В средата на листа Иван Гермогенович проби с остър камък дупка, след това пъхна в нея мачтата, замаза я наоколо с дебел слой глина и каза:

— Утре слънцето ще изпече глината и нашата мачта ще бъде здраво закрепена.

Професорът огледа кораба, помисли малко, след това взе от ръцете на Валя дълго въже и премина към тесния край на листа. Наведе се, хвърли примка върху дръжката на листа и с всички сили задърпа въжето.

Листът трепна, носът му запляска по водата и мъничко се приповдигна нагоре.

Сега дъбовият лист вече съвсем приличаше на кораб. Той се поклащаше, високо вирнал нос над водата.

— Извил е шия като гъска — се засмя Валя. — Ако му бяхме поставили и платно!

— И платно ще има — уверено каза Иван Гермогенович, — ще го направим от някакъв листец… Само че сега не си струва да го опъваме. Това ще направим по-късно в деня на тръгването. Иначе той ще изсъхне на слънцето, ще се сгърчи и ще заприлича на парцал.

Иван Гермогенович заби здраво в брега дебел кол и за него също така здраво привърза с въже кораба.

— Е — доволно потри ръце Иван Гермогенович, — с такъв великолепен кораб няма да ни бъде трудно да извършим дори и околосветско пътуване.

През това време Валя се изкачи по въжето на носа на кораба и написа нещо с парченце от мида.

— Какво правиш? — попита Иван Гермогенович, като присвиваше очи.

— Забравихме да кръстим кораба — каза Валя, — но сега той вече има хубаво име.

— Така ли? Как го нарече?

— Гледайте.

Валя скочи долу.

Иван Гермогенович се приближи, сложи ръка над очите си и зачете.

— Хм… Че какво, не е лошо! — одобри професорът.

На носа на кораба с едри букви беше издраскана само една дума „КАРАБУС“.

* * *

На следващия ден пътешествениците се заловиха да шият дрехи за път от цветни листа и когато дрехите бяха готови, Иван Гермогенович и Валя започнаха да пренасят на „Карабус“ бъчвите с мед. Целият ден мина в домакински грижи.

Подутината на крака на Карик почти спадна, той се мъчеше да ходи и дори няколко пъти се опита да помогне на професора и Валя да търкалят бъчвите с мед. Но Иван Гермогенович не му позволяваше да се вдига от леглото и всеки път, когато ставаше, професорът сърдито му викаше.

— Ти пак си станал? Май ще трябва да те вържа с въже за кревата, ако скачаш непрекъснато.

Същото беше и в деня, който донесе толкова много грижи на пътешествениците. Сутринта, когато Иван Гермогенович и Валя започнаха да пренасят бъчвите, Карик скочи от леглото и се хвърли да им помага, но професорът се развика и го застави да легне отново.

Това беше много неприятно, разбира се, но Карик не се опита да спори. Той покорно легна на леглото си, обърна лице към стената, престори се на заспал и тайно попоглеждаше Иван Гермогенович и Валя.

„Добре, добре — мислеше си той, — вие ще видите как мога да работя. Щом излезете, аз ще свърша толкова работа, колкото вие двамата заедно. Аз съм много силен. И вие ще се убедите в това още днес.“

Щом Иван Гермогенович и Валя излязоха от пещерата и затъркаляха към брега една от бъчвите, Карик скочи, хвана първата бъчва, която му попадна под ръка, и започна да я бута към изхода.

Той почти я беше изтърколил вече от пещерата, но в тоя миг се случи нещастие: Карик стъпи върху някакъв валчест камък, размаха ръце и падна върху бъчвата. От силния тласък тя се наклони. Той успя да се хване за ръба й, но загуби равновесие и се пльосна върху земята, а бъчвата се търкулна през прага на пещерата, подскочи някак странно и спря. Капакът се отвори. Гъстият мед запълзя по земята.

Карик стана. Изтърсвайки се от праха, той учудено гледаше катурнатата бъчва.

„Ама че им помогнах.“

Медената локва се разля по земята като рядко тесто. Карик се отмести встрани, погледна, после махна безнадеждно с ръка и заподскача на един крак към пещерата.

Беше вече съвсем тъмно, когато професорът и Валя се върнаха. Карик отдалеч чу гласовете им. Той бързо се свря в косматия дюшек и се престори на заспал.

— Олеле, какво е това? — изплашено извика Валя и се спря пред входа на пещерата.

Карик запуши ушите си с пръсти и здраво стисна очи.

— Ой, не мога да вървя — извика Валя. — Краката ми се залепиха за земята.

Иван Гермогенович изтича да й помогне, но щом я доближи, и неговите крака потънаха в лепкавата медена каша.

— Какво е това? — учуди се професорът. Потъвайки до глезените, той с мъка стигна до Валя и й протегна ръка.

— Хайде!

Валя му подаде ръка.

Иван Гермогенович тръгна назад и помъкна след себе си и Валя. Валя политна и… краката й още по-здраво залепнаха в гъстата медена каша.

— Чакайте! — извика тя. — Аз съвсем залепнах! Като муха в сладко.

— Нищо, нищо! — мърмореше и пъшкаше професорът.

Той измъкна криво-ляво Валя от медената каша и тръгна към пещерата. Медът под краката му шляпаше, пукаше, въздишаше, сякаш бе жив. Кашицата полепваше по краката им като тежка, лепкава кал. Накрая професорът се измъкна от локвата. Пусна Валя на земята пред входа на пещерата и с помощта на една пръчка очисти меда от краката си и после помогна на Валя да се очисти.

— Ей, Карик! — извика професорът и надникна в пещерата. — Какво се е случило тука?

Карик се свря още по-дълбоко в дюшека.

Професорът и Валя мълчаливо се спогледаха.

— Всичко е ясно — каза Иван Гермогенович, като влизаше в пещерата, — за всичко това трябва да благодарим само на Карик. Да не мислиш, че спи. Всичко чува! Само че го е срам да ни погледне. Ей, Карик!

Карик внимателно обърна глава и отвори едното си око. Той видя, че точно срещу него стои Валя. Бързо затвори очите си и силно захърка.

— Спи — засмя се Валя.

Професорът поклати глава, но нищо не каза.

Пътешествениците легнаха да спят.

* * *

Малко преди разсъмване Карик чу странен шум през съня си.

Той се надигна от смачкания дюшек и се приближи до изхода.

През пролуките между камъните Карик видя площадката, залята от нежната светлина на ранното лятно утро.

По площадката пред пещерата пълзяха огромни крилати животни.

Карик ги позна. Това бяха мухи. Те се суетяха около локвата мед, блъскаха се, с бръмчене излитаха нагоре и отново се спускаха към меда. С всяка минута те ставаха все повече и повече.

Силният шум разбуди професора и Валя. Иван Гермогенович каза нещо, но децата не можаха да чуят думите му. Мухите бръмчаха така, сякаш наблизо гърмяха мощни мотори. Да пренасят сега останалите бъчви с мед на кораба беше, разбира се, невъзможно. Мухите можеха да съборят пътешествениците и дори да ги убият. Блъскаха се пред самия вход, надничаха нахално в пещерата и се мъчеха да промушат през цепнатините дългите си хоботи.

Те пълзяха по камъните, с които беше затворен входът, и от тежестта им камъните се клатеха.

Пътешествениците със страх гледаха своята барикада. Всеки миг тя можеше да рухне, в пещерата щяха да нахълтат цели пълчища мухи и тогава… те бяха загубени. Но надвечер мухите изчезнаха.

— Отидоха си! — се зарадва Валя.

— Нищо подобно — унило каза Карик. — Утре те пак ще се върнат и ще нахълтат в пещерата. Аз ги знам. Те усетиха бъчвите с мед. А сега отидоха да спят.

— Да затрупаме по-добре входа — предложи Валя.

— Глупости — каза професорът. — Да седим тук още цял ден и да треперим, нали? Благодаря.

— Какво да правим?

— Да настъпваме! — каза професорът. — Да настъпваме, а не да се отбраняваме.

Той вдигна една кошничка диатомея, взе едно яйце от светулка, вдигна го високо над главата си като факла и изскочи от пещерата.

— Къде отивате, Иван Гермогенович? — завикаха след него децата.

— Сега, сега ще се върна! Ще ги нагостя аз тия негодници.

Синьото пламъче се мярна в тъмнината и изчезна.

— Къде ли отиде?

— Не знам. Навярно е измислил нещо.

Късно през нощта професорът се върна в пещерата много весел и доволен. Той постави кошничката на земята и като си поемаше дъх, каза:

— Ето. Донесох бомби. Утре срещу мухите ще открием артилерийски огън.

Децата се спуснаха към кошничката.

— Бомби ли?

— Ама че хубаво!

Карик внимателно пъхна ръката си в кошничката и извади оттам сива топчица.

Изведнъж лицето на Карик се удължи.

— Че това бомба ли е! Някакви си сиви топчици. Обикновена изсъхнала кал. Нима бомбите са такива?

Професорът се засмя.

— Не ти харесват, нали? — попита той. — Напразно. Утре ще видиш как ще действат. Не по-лошо от пироксилиновите бомби.

Иван Гермогенович изсипа топчиците от кошницата, раздели ги на две купчинки, премести по-малката купчинка към Валя и каза:

— Вземи тези и да тръгваме.

Натоварени с бомбите, професорът и Валя излязоха от пещерата.

— Разпръсни своите бомби около пещерата! — чу Карик гласа на професора.

Шестнадесета глава

Битката с мухите. Необикновените платна. Очи върху краката. Дървеница свири на цигулка. Яздене на земна пчела

Бум! Бум!

Децата скочиха от своите измачкани, разбъркани постели. Търкайки очи, те изплашено се огледаха.

— Карик, какво е това?

— Не знам.

— Може би стрелят нашите батареи?

В пещерата, както преди, мъждукаше синя светлина. Тъмните сводове висяха ниско над главите. В ъгъла до стената стояха наредени дебелите бели бъчви.

„Бум! Бум! Бум!“ — трещяха взривове зад стената.

Иван Гермогенович се надигна от постелята си, прозя се и като търкаше сънливите си очи с юмруци, промърмори:

— Аха!… Действат… Моята артилерия работи…

Иван Гермогенович, а след него и децата отидоха до барикадата, която преграждаше входа.

През пролуките между камъните се промъкваше утринната светлина. Площадката пред пещерата искреше ослепително на слънцето с жълтия си пясък. Локвата от разлетия мед блестеше като разтопено злато. Встрани се търкаляше преобърнатата бяла бъчва.

Пътешествениците премижаха от ярката светлина.

— Хубав ще бъде денят! — каза професорът, като гледаше чистото, като че ли измито синьо небе.

— Ама и колко мухи ще има! — въздъхна Валя. — Много повече, отколкото вчера.

— Не се тревожи — успокои я Иван Гермогенович и като потри весело ръце, каза: — Скоро ще станат по-малко. Значително по-малко… И въобще сега те вече не са страшни за нас!

— Защо?

— Нима не чуваш как се пръскат моите бомби? — с учудване запита Иван Гермогенович.

— Чувам — каза Валя, — но мухите май никак не се страхуват от вашите бомби. Виждам как вашите бомби се пръскат сред мухите, а те пет пари не дават.

— Почакай малко! — спокойно поглади брадата си Иван Гермогенович. — Не бързай! От моите бомби мухите не загиват веднага. След като парче от моята бомба попадне в мухата, тя продължава да пълзи още пет-шест часа и след това започва много интересно да умира… Любопитно е да се погледа.

— Тези мухи ранени ли са вече?

— Положително — с увереност отговори Иван Гермогенович. — Ако не се лъжа, обстрелът е започнал още от разсъмване.

Валя измъкна от барикадата един камък, прилепи се към образувалата се амбразура и започна да разглежда площадката.

По камъните се разхождаха огромни мъхнати мухи. Те се приближаваха до медената локва, потапяха хоботите си в меда, блъскаха се една друга. Една от тях, дебела, с бял корем, кацна върху катурнатата бъчва. Бъчвата се наклони. Мухата изплашено хвръкна и закръжи над бъчвата, разглеждайки я с огромните си изпъкнали очи. След това внимателно се спусна и кацна до нея.

Изведнъж тя се надигна и се закандилка като пияна. Краката й се подкосиха. Тя падна върху земята, повлачи тежката си глава по пясъка и замря. Но разперените й криле все още леко потрепкваха.

— Една свърши! — завика Карик.

— Не, това още не е всичко! — каза Иван Гермогенович. — Почакайте и ще видите какво ще стане с нея.

След известно време професорът и децата отново се доближиха до барикадата. На площадката пред пещерата се търкаляха вече няколко мухи. Някои от тях бяха още живи и мърдаха, другите лежаха с разперени крила и забити в пясъка глави. Те бяха покрити с нещо бяло като скреж, а от корема на мухата, която лежеше до бъчвата, беше израснал дълъг тънък камшик, с кръгла шапка на края.

— Ами това какво е? — попита Валя. — Гледайте, прилича на гъба.

— Да, точно така. Това е гъбката емпуза. Изведнъж шапката на гъбката се откъсна и падна на земята.

— Новата емпуза узря! — каза Иван Гермогенович.

— Каква смешна дума — „емпуза“! — засмя се Валя.

— Мигар е смешна? А виж, на мен никога не ми се е виждала смешна… Аз отдавна имам работа с емпузата. Тя е мой стар познат. Гъба паразит… Една от най-полезните за човека гъби… Тя убива мухите… Ето тази нова емпуза, която току-що падна на земята, ще гръмне, щом до нея се приближи муха, и ще я посипе с шрапнели семена; семената ще поникнат, ще пораснат, ще убият мухата и ще изхвърлят нова бомба гъбка, за да погубят й други мухи.

— Ами ако мухите не се доближат?

— Тогава емпузата няма да гръмне.

— Ами ако се доближи не муха, а пчела — тогава емпузата ще гръмне ли?

— Не, няма да гръмне.

— Значи тези емпузи не стрелят по пчелите?

— Тези не. Но пчелите също имат своя гъбка паразит. Тя попада в питите им и ги разрушава. Разбира се, такива гъбки не са полезни, а наопаки, много, много вредни.

„Бум“ — тресна нещо на площадката.

Професорът подаде главата си и каза:

— Още пет мухи са готови! Скоро и те ще опънат крака.

И наистина много скоро цялата площадка се покри с телата на мъртви мухи. Пътят към езерото беше свободен.

* * *

Следобед Иван Гермогенович реши да отиде на брега на езерото да види своя славен „Карабус“. На място ли е? Не го ли е отнесъл вятърът? Не се ли е наклонил?

Иван Гермогенович събра цял куп паяжинни въжета, метна ги на рамо и като пъхна в колана си остър камък, тръгна към изхода.

— Хайде, Валя. Ще ми помогнеш, нали?

— Разбира се, че ще ви помогна, само…

— Само какво?…

— Само ако върху площадката няма нито една муха…

— Няма и няма да има — отговори Иван Гермогенович.

— Ами нови няма ли да долетят?

— В никакъв случай. А дори и да долетят, веднага ще загинат. Сега цялата площадка е минирана с емпузи.

Успокоена, Валя тръгна към изхода.

— Ами аз? — скочи от леглото си Карик.

— Ти лежи! Оздравявай! Ще успеем да се справим и без тебе.

— Без мене ли? — възмути се Карик. — А знаете ли вие на какво се вика гротмачта? Какво е това бизан? Ами кливер какво е? А шкоти? Ами брамсели?

— Хайде, хайде — усмихна се професорът, — гледай го ти какъв морски вълк!

— Не съм нито вълк, нито морски, но разбирам нещичко от кораби! — с гордост отговори Карик, който беше чул всички тези морски названия от един познат моряк.

Професорът махна с ръка.

— Е, щом е така, да вървим! Само че внимавай да не удариш болния си крак.

Пътешествениците излязоха от пещерата.

— Истинско бойно поле — каза Иван Гермогенович, като се промъкваше между мъртвите мухи.

Валя поглеждаше труповете накриво и внимателно ги заобикаляше. Макар мухите да бяха мъртви, все пак… по-добре е да си по-далеч от тях.

— Чакайте! — викна изведнъж Карик.

Професорът и Валя бързо се обърнаха.

Карик стоеше до една голяма муха, която лежеше с широко разперени криле.

— Какво има, Карик?

— Гледайте — отговори Карик и повдигна с двете си ръце прозрачното крило на мухата. — Платно. Разбирате ли ме?

— Разбирам. Естествено, разбирам! — зарадва се Иван Гермогенович.

Той се приближи до мухата и като размърда гърмящото й крило, каза:

— Чудесно платно ще стане! Ще се възползваме!

Измъкна от колана си острия камък, качи се върху мухата и със силен удар отсече крилото й. Крилото падна пред краката на Карик.

— Едно е малко — каза Карик, като го вдигна и заоглежда. — Това ще стигне само за кливер. А на нас са ни нужни платна и за гротмачтата.

— Добре, ще намерим и за гротмачтата — каза професорът.

И той ловко започна да отсича с острия камък гърмящите крила и да ги хвърля долу. Децата ги нареждаха накуп. Накрая Карик каза:

— Май стига толкова!

Те наредиха крилата едно връз друго, както се нарежда ламарина. Професорът завърза най-долното крило с въже, преметна въжето през рамо и помъкна тежкия си товар към брега.

— Ето виждате ли — весело говореше Карик, като придържаше крилата с ръце, — аз отлично знам какви платна са нужни. Щом видях тези крила, веднага разбрах за какво могат да ни послужат.

— Добре, добре! — усмихваше се Иван Гермогенович. — Ама че се хвалиш. Дръж по-добре крилата, иначе ще разпилееш половината по пътя.

С голям труд пътешествениците домъкнаха тежкия си товар до брега. В тихото пристанище се поклащаше техният славен „Карабус“. Извитият му нос се отразяваше в спокойната синя вода. Ниските му бордове бяха почти на равнището на водата. Около високата мачта бяха наредени белите бъчви с мед.

— Истински кораб — каза Карик, — само платна му липсват.

— Сега ще му сложим и платна! — отговори Иван Гермогенович.

Като пренесоха крилете на мухите върху кораба, пътешествениците се заловиха за работа.

Карик се изкачи на мачтата.

— Хайде, подайте ми крилата и въжета! — извика той отгоре.

Закипя работа. Професорът подаваше на Карик криле, а Карик ги привързваше към мачтата едно над друго и скоро цялата гротмачта се покри с прозрачни платна криле.

Крилете зашумяха на вятъра. Платната на „Карабус“ затрепериха. И изведнъж колът, на който беше вързан корабът, запука и се счупи.

— Олеле! — извика Валя.

Без да каже нито дума, Иван Гермогенович скочи във водата.

— Какво стана? — попита отгоре Карик.

Никой не му отговори.

Тогава той провря глава между крилете и видя професора, който стоеше до кръста във водата и целият почервенял от напрежение, теглеше кораба към брега.

— Отвърза ли се? — попита Карик.

— Не. Някоя оса е прегризала кола.

От учудване Карик се спусна от мачтата върху палубата.

— Оса ли? — попита той. — Да не е глупачка да яде дърво?

— Съвсем не е глупава — каза Иван Гермогенович, като намотаваше въжето около дебел пън. — Дървото осата не го яде, но то й е нужно, за да приготви от него хартия, а хартията пък й е нужна, за да си построи гнездо.

Валя от учудване ококори очи.

— Значи осите умеят да правят хартия?

— Да… те между впрочем са научили и човека да прави хартията от дървесина — отговори Иван Гермогенович и прочете на децата цяла лекция за осите, за дървесината и за много стари, отдавна забравени открития.

— Било е време — разказваше Иван Гермогенович, — когато хартията са я приготвяли само от парцали. Но шведският учен Яков-Християн Шефер, който е живял в осемнадесети век, изследвайки живота на насекомите, се научил от тях да прави хартия от дървесина. Разглеждайки веднъж гнездото на оси, той забелязал, че то е направено от материал, който напомнял бристолски картон. Той проследил тяхната работа и тогава Християн Шефер открил, че осите дъвчат парченца дървесина и приготвят от нея великолепна хартия.

Но на откритието му по онова време никой не обърнал внимание.

Минали още петдесет години. Друг учен, Келер, напомнил на хората за откритието на Шефер и им го напомнил тъкмо навреме. Имало голяма нужда от хартия, а парцалите не достигали. Опитали да правят хартия, както я правят осите — от дървесина… Първо нищо не излизало, но след това работата потръгнала. Оттогава почти всичката хартия се прави изключително от дървесина.

— Ох — каза Валя, след като изслуша лекцията. — Значи тук наблизо трябва да има оси. Хайде да се прибираме по-бързо в къщи.

— Да, наистина време е — съгласи се Иван Гермогенович.

Пътешествениците се върнаха в пещерата.

* * *

Сутринта, преди още да се разсъмне, те дотърколиха на кораба последните бъчви мед, пренесоха своите постели и взеха яйцата от светулките.

Едно яйце Карик прикрепи на върха на мачтата като сигнална лампа.

Той се суетеше най-много от всички.

Тичаше по кораба и викаше с истински капитански глас:

— Хей, вие там на юта! Приберете шкотите.

— А какво е това „на юта“? — плахо попита Валя.

— Ами там… дето ти стоиш сега, това е ютът… Значи кърма. Хайде де, събирай шкотите, юнга!

— А какво е това шкоти?

— Шкоти — това са въжета.

— А не може ли — плахо попита професорът — кърмата да наричаме кърма, а шкотите — въжета?

Карик само се усмихна.

— Добре, наричайте ги, както си искате. Но тогава аз ще наричам какавидите на мравките мравешки яйца.

Професорът се хвана за главата.

— Не, само това не! Аз ще се опитам някак си да науча твоите морски безсмислици. Само те моля, не наричай какавидите яйца.

Карик отново затича по кораба.

— Отвържи въжетата! — викаше той със страшен глас. — Марсовите, по местата си! Вдигни сигналите!

Професорът прибра въжето, с което беше вързан корабът, и акуратно го нави върху кърмата. Валя изтегли шкотите.

Сега вече „Карабус“ беше готов за далечно плаване.

„Добре би било — помисли си Карик — да гръмнем с оръдие, преди да напуснем пристанището…“

Но за съжаление нямаше оръдие.

Карик мина по кораба, като вървеше с олюляваща се походка на истински моряк, огледа своята команда и плю зад борда. Минутата беше тържествена. Карик вдигна ръка нагоре.

— Внимание!

Командата не откъсваше поглед от своя капитан.

— Зюд-вест! Пълен напред, хиляди дяволи и една вещица!

— Слушам, капитане! — изрева Иван Гермогенович и весело намигна на Валя.

Валя отпусна шкотите. Вятърът наду платната.

„Карабус“ трепна, заклати се, като че размисляше да плава ли или да си остане в пристанището, и тихо се отдели от брега.

— Пълен напред! — извика смелият капитан.

… Духаше вятър.

По водата пробягаха бели зайчета. Корабът се клатеше, подхвърлян от вълните. Топли пръски удряха мореплавателите в лицето. Славният кораб летеше, като загребваше вода с бордовете си.

Около „Карабус“ бъкаха някакви странни живи същества. Те изпреварваха кораба, изскачаха от водата, премятаха се и играеха като делфини. Едно животно, което приличаше на заек с рога на елен, но съвсем прозрачно, дълго плава до тях, без да изостава от кораба.

През прозрачната обвивка на „този странен спътник на «Карабус»“ можеха да се видят всичките му вътрешности.

— Какво е това? — попита Валя.

— Най-обикновена сида — отговори професорът, — една от стотиците водни бълхи.

Валя удари с пръчка сидата по главата. Бълхата изчезна.

Край тях, като ги изпреварваше, премина нещо, прилично на подводна лодка.

Животното плуваше под водата, а на повърхността се виждаше само следата му. Това животно едва не налетя върху „Карабус“, но в последната минута остро зави надясно и бързо изчезна под водата.

— Какво е това? — прошепна изплашената Валя.

— Това е — отговори спокойно Иван Гермогенович — най-обикновен блатен охлюв.

— Блатен охлюв?

— Аха!

— Ами как се движи?

— Тъкмо този въпрос — каза Иван Гермогенович, като се усмихваше — е бил най-трудният за всички учени, но вече и той е разрешен блестящо. Блатният охлюв пътешества, колкото и да е странно това, надолу с главата. Протегнал своя единствен крак, той отделя върху водата лига, прикрепва се с помощта на тази лига към повърхността й и се плъзга по нея като по паркет.

— Значи той не вижда?

— Вижда великолепно. Очите му се намират на крака.

— Я, колко интересно — учуди се Карик.

— М-да! — промърмори Иван Гермогенович — Какво чудно има? Вие вече видяхте хищни животни, които нямат уста, животни, които чуват с краката си, а сега видяхте животинче, което пък гледа с краката си. Но всичко това са дреболии в сравнение с онова, което бих могъл да ви разкажа за други, още по-странни животни… Всички те живеят около нас. Това не са чудовища от приказките на Андерсен и Братя Грим. Те живеят в най-чудната, най-хубавата приказка, която се нарича „живот“… Впрочем започнах така често да ви чета лекции, че се страхувам да не си помислите, че дойдох не да ви заведа в къщи, а да ви чета лекции. Хайде по-добре да изпеем нещо, приятели.

Това предложение изплаши децата. Разказите на професора, макар и понякога да бяха скучни, все пак можеше да се слушат, но пеенето му… него можеше да слуша само глухонемият.

Опасявайки се да не запее (той през цялото време се канеше), Карик и Валя започнаха да го разпитват за всичко, което виждаха около себе си.

— Хайде — казваше той, като покашлюваше — да викнем да запеем. Хм… Хм… нещо като „марш напред“… Хайде…

— Олеле, гледайте, гледайте — бързо викаше Валя. — Какво е това там под водата? Нещо много голямо…

„Карабус“ плаваше над пъстри скали, легнали настрани като потънали кораби.

Професорът погледна надолу и добродушно каза:

— Това, приятели мои, е някогашната храна на човека. Раковинки. Някога много отдавна тези раковинки за човека са били това, което днес за нас е хлябът. Но сега ние гледаме с отвращение на този някогашен хляб на човека.

— Не мисля — каза Карик, — че раковините са по-вкусни от хляба.

— Ти си прав — съгласи се Иван Гермогенович, — жалко е само, че такова огромно количество храна пропада напразно! Може да се събират милиони тонове такива раковинки.

— Но за какво са ни, щом никой не ги яде?

— В Германия например ги събират, варят ги в големи котли и…

— Да не би да ги ядат?

— Не!… С тях хранят свинете. От такава храна свинете бързо дебелеят и месото им става изключително крехко и вкусно.

За известно време разговорът се прекъсваше, но щом децата чуеха заплашителното покашлюване, а това означаваше, че професорът се готви да запее, те бързо му задаваха някакъв въпрос.

Така минаха няколко часа.

„Карабус“ се носеше с най-голяма бързина. Но ето че слънцето се издигна високо и вятърът стихна.

Сега корабът се влачеше лениво по мъртвата шир и едва-едва се поклащаше.

Платната увиснаха. Капитанът оклюма.

Пътешествениците седнаха на борда и потопиха крака в прохладната вода.

В трепкащата вода се гонеха водни животни. Те сновяха между зелените подводни гори, които растяха по тъмното дъно на езерото.

Валя се просна върху палубата. Наведе глава през борда и започна да разглежда люлеещите се на дъното гъсталаци.

Най-после подводните гори свършиха. Сега под „Карабус“ се проточи сиво хълмисто дъно. По склоновете на подводните хълмове пълзяха и се извиваха гигантски червени змии. Те бяха толкова много, че на някои места дъното изглеждаше червено.

— Ой, колко са много! Какви са пък тези животни? — попита Валя.

Професорът сви рамене.

— Колицида хирономус… Или на наш език това са личинките на комара дърпач… Великолепна примамка за риби. Любима храна на дребните рибки.

— А защо ги наричат дърпачи?

— Ами защото винаги се дърпат и ритат с крака.

— Значи всички комари се наричат дърпачи, защото ритат с крака, така ли? А аз не знаех това.

— Не — каза професорът, — така се наричат само един вид комари. Другите комари имат други названия.

— Какво? — учуди се Карик. — Ами комарите различни ли са? Пък аз мислех, че всички комари са еднакви.

— О, не. Има стотици видове. Само в нашия район има комари дърпачи, комари бутачи, брадати комари, дългоноси комари, маларични комари, дългомустакати комари, земноводни комари, обикновени комари. У нас живее дори и снежният комар.

— Той бял ли е?

— Не. Снежен се нарича, защото живее върху снега.

— Нима комарите живеят и през зимата?

— Животът не прекъсва нито през зимата, нито през лятото — отговори Иван Гермогенович. — През лятото пълзят, скачат и летят едни насекоми, а през зимата — други. Например у нас върху снега могат да се срещнат снежни бълхи, снежни червеи, снежни паяци, ледолюбчета, безкрили комари и още много други живи същества.

— Всички ли комари хапят? — попита Валя и страхливо погледна към личинката на дърпача.

— Личинката никога не хапе, а и възрастният дърпач не закача нито човека, нито другите животни. И въобще какво представлява ухапването на нашия комар? Нищо! Дребна работа!

Иван Гермогенович поглади брадата си и като се усмихваше, каза:

— Виж, на остров Барбадос комарите хапят, но на това наистина може да се каже ухапване.

— Какво? Много ли боли от тяхното ухапване? — прошепна Валя.

— Здравата… Там имало такъв случай. В града Веракрус някаква жена заспала летаргичен сън. Роднините й решили, че е умряла, защото лицето й било восъчно, а тя самата — студена като лед. Разбира се, сложили я в ковчег, а ковчега изнесли на терасата.

— Е, и какво станало?

— Щом настъпила нощта, върху терасата налетели облак барбадоски комари. Те накацали по лъже-умрялата и започнали така да я хапят, че тя се събудила, грабнала от страх капака на ковчега и избягала на улицата заедно с него.

— И вече не умряла? — попита Карик.

— Да, след това живяла до края на живота си.

Изведнъж Валя скочи и завика:

— Олеле, гледайте каква барбадоса плава. Ох, ох, ох!

Под водата, встрани от кораба, се носеше дълго сиво животно с огромна глава. То като че ли цялото беше съшито от парчета. Широката му опашка приличаше на три пера от петел, и се извиваше с шеметна бързина.

От време на време животното спираше, изпъваше се като струна и изведнъж бързо-бързо се надуваше. Като се надуеше докрай, то изхвърляше назад силна струя вода. С тая струя то се отблъскваше и се движеше напред като ракета.

— Личинката на водното конче — каза професорът.

— Ех, ако можехме да я използуваме вместо мотор — мечтателно каза Карик.

Професорът се засмя.

— С такъв мотор май не бихме могли да се справим. Личинката на водното конче, приятели, е много опасен звяр. Тя напада дори дребните рибки и ги изяжда. А нали и най-дребната рибка в сравнение с нас е цял кит.

— Ето я и майка й — водното конче! — каза Валя. — Гледайте, гледайте къде се пъха!

Прилепило криле към гърба си, с едра глава и с огромни очи, водното конче се вкопчи за стеблото на едно подводно дърво и започна да се спуска към дъното надолу с главата.

— Какво прави? — учуди се Карик. — Да не е решило да се дави?

Валя погледна водното конче, помисли малко и нерешително каза:

— Сигурно е дошло да навести своята личинка. Домъчняло му е и е дошло да види детето си. Това е толкова просто.

Професорът се засмя.

— А още по-просто и вярно е, че то се спуска под водата, за да снесе яйцата си — каза той.

— Ух, колко е страшно! — каза Валя.

— Напротив, дори е много красиво! — възрази Иван Гермогенович. — Не току-така немците са го нарекли с поетичното име Васерюнгфер — русалка, а французите наричат водното конче демоазел, което значи девойка.

В това време над езерото се понесоха вълни. Платната зашумяха. Зад кърмата запляска вода.

— Команда, по местата си! — извика Карик.

— Слушам, капитане! — отговори Иван Гермогенович.

И корабът отново се понесе по вълните.

Карик се изкачи на мачтата.

„Карабус“ плаваше, като лавираше между зелени плоски острови — това бяха месестите листа на водните лилии. Най-после „Карабус“ излезе в чисти води.

Карик сложи ръка над очите си. В далечината, зад блесналата на слънцето синева на езерото, той видя мъглив бряг. Той почти се сливаше с водата. Облаците висяха над синкавите ивици земя като планини от памук.

Когато се вгледа, той различи на хоризонта мъничка, тънка като топлийка чертичка. На върха й трептеше нещо много прилично на червена перушинка.

— Ето го нашия фар! Иван Гермогенович, дръжте надясно. Така, така! Още по-надясно! Опънете десните шкоти, хиляди дяволи. Още! Още! Стоп! Така дръжте!

— Слушам, така да държим! — ревна професорът.

„Карабус“ се носеше направо към брега.

И изведнъж всичко наоколо зазвъня, запя. Пееше водата, пееше небето.

Карик изплашено се огледа и бързо слезе от мачтата.

Замислено присвил очи и склонил глава, професорът слушаше чудната музика. Сякаш хиляди цигулки и флейти свиреха някаква проста, но много приятна песен. Професорът въздъхна.

— Ето, точно така, когато е плувал по морето легендарният Одисей, наоколо са пели сирени.

— Ами сега сирени ли пеят? — попита Карик.

— Не — каза Иван Гермогенович. — Сирените са приказни морски девойки, които примамват мореплавателите със своето пеене. А тези същества, които пеят сега, се наричат просто „сигара минтисима“. Нали музиката е много нежна?

— Много — каза Валя.

— Да, хубаво пеят тези свирепи хищници — каза професорът.

— Хищници ли?

— Разбира се, нали това са водни дървеници — корикси. Лакомници и разбойници, но талантливи като приказните сирени.

— Ами как пеят? Нима дървениците имат глас?

— С краката си пеят — каза Иван Гермогенович. — На единия си преден крак самецът дървеница има четчици, нещо подобно на зъбците в музикален сандък… По тези четчици дървеницата прекарва като лък другия си преден крак и ето ти — музика.

Карик и Валя много искаха да видят дървениците цигулари, но колкото и да изпъваха шии и да се взираха, не можеха да ги открият…

Кориксите седяха някъде долу в подводната гора. А „Карабур“ се носеше с пълна скорост към полегатия бряг, който сега се приближаваше с всяка минута.

Ето изпод водата вече започнаха да се подават камъни и на места започнаха да жълтеят плитчини. Все по-ясно и ясно започна да се вижда крайбрежната тревна гора.

— Къде ще спрем? — попита Карик.

— Където искаш — отговори Иван Гермогенович, като гледаше към брега, — малко по-близко или по-далеч, сега това няма никакво значение — все едно, ще трябва да се мъкнем и пеша.

Валя въздъхна.

— Пак ли ще трябва да вървим пеш? Ох, омръзна ми вече!

— Потърпи, Валя — каза Иван Гермогенович. — Вярвам, че някога все пак нашето пътешествие ще свърши. И аз самият бързам да се прибера в къщи. Та мене ме чакат студентите в университета! Скоро ще започнат изпитите.

Професорът изведнъж започна да се смее.

— Ех, ако можеха да ме видят сега моите студенти на този кораб от дъбов лист под платна от крилата на мухи, какво ли щяха да кажат?! Сега всеки един от тях може да ме пъхне в джоба на жилетката си или да ме мушне в колана си. Ха-ха-ха!

… Беше пладне.

Камъните започнаха да дращят дъното на „Карабус“, той тихо доближи брега и спря, леко поклащайки се върху къдравата водна повърхност.

Пътешествениците слязоха на брега.

Зад близката гора стърчеше черната мачта на фара. Той изглеждаше съвсем близко, достатъчно беше само да преминеш през гората и ще се озовеш при него.

Карик се огледа. Отправи тъжен поглед към славния „Карабус“, помаха му с ръка за сбогом и тежко въздъхна:

— Сбогом, „Карабус“! Не забравяй своя капитан!

— А аз си мислех, че с него ще стигнем до самия фар — каза Валя.

— Напразно си мислила така — сви рамене Иван Гермогенович.

— Тогава защо натоварихме толкова продукти на кораба.

— Как защо? — възмути се Карик. — Ами ако започнеше буря? Ами ако бурята ни беше изхвърлила върху някакъв необитаем воден лист? Какво щеше да ядеш тогава?

— Правилно — каза Иван Гермогенович, — когато тръгва на път, човек трябва да бъде предвидлив. По-добре е да изхвърлиш излишното, отколкото да умреш от глад.

* * *

След два-три часа професорът и децата се разположиха на края на гората и добре закусиха.

Иван Гермогенович стана, изтри с листец мустаците, брадата, лицето и ръцете си и каза:

— Е, а сега ние с ва…

Професорът не се доизказа. Хвърли настрана листеца и пъргаво като момче изтича на близкия хълм.

— Така — каза той, като гледаше нагоре, — много добре! Великолепно! Просто прекрасно!

Децата също вдигнаха глави. Над гората летяха някакви тежки космати животни с широки, сякаш стъклени криле.

Тях ли разглеждаше Иван Гермогенович?

— Оси! — каза Карик.

— Не оси, а земни пчели! — поправи го професорът.

Тъмните със златист оттенък земни пчели кръжаха над гъстата тревна гора и кацаха върху някакви странни дървета, които вместо корони имаха огромни лилавочервени шапки. Те кацаха върху тия шапки, ровеха се в тях, а след това, издигайки се нагоре, летяха към фара и там изчезваха — сигурно кацаха на земята.

Професорът хвана децата за ръце, погледна ги внимателно и каза:

— Вижте, приятели, в главата ми се роди един много смел план… По-нататък ние ще полетим върху земните пчели.

Децата уплашено отстъпиха.

— Върху земните пчели?… Аз… аз не искам на земни пчели — каза Валя, — страхувам се.

Професорът я прегърна.

— Не се бой, гълъбче! То е съвсем безопасно. Ами и личинката на бръмбара майка лети върху пчелите и пчелите нищо не й правят.

— Може би е по-добре да полетим с пчели? — попита Карик.

Професорът поклати глава.

— Не, на пчели не можем да летим! Пчелите ще ни отнесат в кошера си и там ще загинем. А земните пчели ще ни отнесат право при фара. Сигурно там имат гнездо. Виждате ли накъде летят? За нас са по-подходящи земните пчели, отколкото обикновените.

— Не, все пак аз се страхувам! — заклати глава Валя. — Аз…

— Почакай — прекъсна я Иван Гермогенович, — ще ти разкажа подробно как пътешестват върху пчелите личинките на бръмбара майка и вярвам, че след това ще престанеш да се страхуваш.

Професорът седна върху една височинка, до него седнаха и децата и той започна:

— Много ви моля, приятели, да не бъркате бръмбара майка с майския бръмбар. Това не е едно и също. Бръмбарът майка има една чудна особеност… Обикновено почти всички насекоми имат три превращения: от яйцето се излюпва личинка, след това личинката се превръща в какавида и накрая от какавидата излиза истинското насекомо. А бръмбарът майка има цели четири превращения: яйце, личинка триунгулина, след това обикновена личинка, какавида и накрая истинския бръмбар майка. Запомнете: триунгулина. Та същата тази триунгулина се храни само с пчелен мед… Но как да намери питите?… Кой ще й покаже пътя към пчелите? Кой ще я отнесе в кошера?

— Нейната майка! — каза Валя.

— Не. Те не могат да разчитат на своите майки — усмихна се Иван Гермогенович. — Когато личинката се излюпи, нейната майка често вече не е жива… За да попадне в пчелния кошер на пълна издръжка, триунгулината трябва да се мушне в цветето и да чака пчелата. Щом пчелата кацне върху цветето, триунгулината се хваща с лапичките си за нейната космата шуба и се държи до момента, в който пчелата я занесе в кошера. Разбра ли? А сега, Валя, сама помисли: някаква си глупава триунгулина не се страхува от въздушните полети, та ти ли ще се уплашиш?

— Но това е триунгулина — въздъхна Валя, — тя е глупава.

— Стига си се страхувала — каза Карик. — Ако не полетим върху земните пчели, ще трябва да вървим пеша може би цели три седмици, а може би и месец. И не е известно какво може да ни се случи. По пътя си можем да срещнем хиляди нови опасности. Може някакъв бръмбар да ни изяде, да ни смачка гъсеница или пеперуда да ни събори в някоя пропаст. По-добре да летим със земните пчели! И… и изобщо пионерите не трябва да бъдат страхливи!

— Добре де, да полетим със земните пчели — каза Валя с треперещ глас. — На какво цвете трябва да се покатеря?

— Ето на това. На огромната червена топка, която се люлее там горе. Това е червена детелина. Любимите цветя на земните пчели.

Иван Гермогенович и децата се покатериха по високото стебло върху лилавочервената шапка на детелината и се скриха между тръбичките на цветето, които криеха в себе си капчици чист, светъл мед.

— Скоро ли ще дойде земната пчела? — с шепот попита Валя.

— Отде да знам? — също така шепнешком отговори Карик.

— Тихо! — изсъска професорът.

Така те стояха повече от час.

Най-после над главите им зашумяха криле. Широка сянка затули небето, сякаш слънцето се скри в облак.

Валя се притисна до брат си. Сърцето й биеше, а ръцете и краката й трепереха. Тя искаше да каже нещо, но устните й не я слушаха.

— Готови! — едва чуто каза професорът.

Валя скришом стисна ръката на Карик.

Все по-силно и по-силно шумяха могъщите криле. Раздърпана и чорлава, земната пчела направи няколко кръга и започна да се спуска върху цветето. Ето тя вече протяга лапи и се готви да кацне.

Но какво стана по-нататък, Карик и Валя не разбираха. Огромното космато тяло се впусна върху тях като тежка меча кожа. Децата чуха тихия глас на професора:

— Дръжте се здраво!

Те вкопчиха ръце в козината и в същия миг като вихър излетяха нагоре.

Седемнадесета глава

Странната земя. Професорът се сражава с пеперуда. Приключенията на Карик и Валя в сандъчето. Скъпата екофора. Опакованият професор. На път към стария свят

От вятъра спря дишането им. Земята се заклати и изчезна.

— Дръжте се здраво! — извика професорът.

Децата едва чуха гласа му. Равното и шумно свирене на крилата на земната пчела и пронизителният писък на вятъра заглушаваха всичко.

Отначало земната пчела летеше високо над земята, но след това като че ли й дотежа, а може би я заболя. Три чифта ръце се бяха вкопчили за нейната мъхната козина, три чифта крака я ритаха по корема и гърдите при всеки остър завой.

Земната пчела започна да се мята ту на една, ту на друга страна — навярно за да се освободи от неканените пътници. Тя летеше, спускаше се все по-ниско и по-ниско, изтърсваше се, но не можеше да се освободи от тежкия си товар.

На Валя й се виеше свят, сърцето й замираше.

Професорът със страх я поглеждаше.

Само да се задържи, горката. Само да не пусне ръце!

Изведнъж земната пчела затрещя още по-силно с криле. В ушите на пътниците засвири вятърът. Пчелата като стрела се спусна надолу.

„Ех, жалко ще бъде, ако се приземи преждевременно — мина като светкавица през ума на Карик. — Поне да ни домъкнеше до средата на пътя.“

Земята се приближаваше с всяка минута. Професорът и децата подгънаха крака, за да не се ударят в нещо твърдо при кацането. Върховете на тревните джунгли се приближаваха все повече и повече.

И ето — силен тласък, втори, трети…

Още един тласък и пътешествениците бяха изхвърлени от кожените кабини и запокитени направо върху земята.

Премятайки се презглава, децата и професорът се търкулнаха по някакво синьо меко поле, покрито със също такива меки хълмове и купчинки.

Накрая, като се преметна за последен път, професорът се хвана с ръце за някакъв огромен гладък камък.

Иван Гермогенович се изправи. Като се опираше на камъка, той го заобиколи, пъшкайки и леко накуцвайки.

— Странно! — мърмореше Иван Гермогенович, като опипваше плоския и гладък камък, който много приличаше на воденичен камък. — Какво ли е това? А ето още един точно такъв кръгъл камък… Ето и трети, и четвърти.

Професорът с мъка се покатери на един от тях и се огледа наоколо. Пред него се разстилаше странна земя. Тя приличаше на шахматна дъска. Равни сини шосета я пресичаха от единия край до другия. Той се наведе над странния кръгъл камък, добросъвестно огледа неговата гладка черна и блестяща повърхност й изведнъж смела догадка мина през главата му.

— Копче! — удари се по челото професорът. — Аз стоя върху копче… А шахматното поле и сините пътища — това е… та това е… Деца! — извика той към Карик и Валя, които седяха върху карирано хълмче и търкаха ударените си колена. — Деца, та ние сме почти в къщи. Това е моето сако.

Зарадваните деца скочиха.

— Ами сандъкът?… Къде е сандъкът с увеличителния прах? — нетърпеливо извика Валя.

Стъпил върху копчето, професорът внимателно разглеждаше околностите на своето сако.

Той търсеше пръчката с червената кърпа, но никъде не я виждаше.

— Странно… много странно — сви рамене Иван Гермогенович.

Той се огледа още веднъж и видя огромен стълб, който лежеше върху земята. Другият му край се губеше далеч на запад… Горските джунгли се бяха разстъпили, правата просека се губеше някъде в синята безкрайност и се сливаше с далечния хоризонт.

— Паднал. Паднал, разбойникът! И то само преди десет минути!

— Кой е паднал? — попитаха децата.

— Нашият фар!… Но това не е беда! Ние вече сме до целта си. Сандъчето трябва да бъде някъде тук… в посоката, в която е паднал и нашият фар. След мен, приятели.

И професорът бодро затича по ревера на сакото, като прескачаше илиците и се спъваше в конците.

След него подтичваха Карик и Валя.

На края на сакото всички се спряха. Пред тях шумяха тревните джунгли.

— Ето го! — извика Иван Гермогенович и посочи с ръка гъстите шубраци.

Те видяха между дърветата високо жълто здание.

— Ур-а-а! — радостно завикаха децата, хванаха се за ръце и се затичаха към сандъка.

Пухтейки и пъшкайки, хукна към сандъка и професорът.

— Ето го, ето го — възбудено потриваше ръце Иван Гермогенович, — свършват нашите митарства! Колко хубаво, че не се изплашихме от земната пчела. Просто великолепно! Ако бяхме тръгнали пеша, не можехме да стигнем толкова бързо до сандъчето. А фарът, както виждате, е паднал само няколко минути преди нашето приземяване… Да! Да бъдеш смел е все едно да бъдеш щастлив.

Професорът прекара ръка по голата си глава и развълнувано каза:

— И така, приятели мои, само след минута ние отново ще станем големи, истински хора. Тук пред стените на това сандъче се свършва нашето тежко и опасно пътешествие. Ние стоим пред прага на големия свят. Но преди да напуснем този малък свят, аз искам да ви кажа няколко думи… Вие видяхте много през тези дни, но ако трябва да ви кажа истината, вие надникнахте само в едно малко кътче на малкия свят. Вие прочетохте само няколко реда от дебелата книга, която се нарича „Природа“. И аз бих казал, че тези редове са далеч не най-интересните. В книгата на природата има страници, от които човек просто не може да се откъсне.

Вие видяхте само едно мъничко късче от съседния до нас свят… Този свят е дребен, незабележим… ние често не му обръщаме внимание. Ние зле го познаваме. А между впрочем той е важна съставна част на големия свят, в който живеем ние с вас. Неговият живот е здраво свързан с нашия живот… Всеки случай много по-здраво, отколкото мнозина си мислят.

В този малък свят живеят и наши приятели, и наши врагове. И едните, и другите ние трябва добре да познаваме. Ние отново ще се върнем някога тука. Ще дойдем с голяма експедиция, въоръжени от главата до петите, и ще завоюваме този малко изследван свят.

За такъв поход няма да ни е нужна умалителна течност. Ние ще дойдем с микроскопи, с големи знания и с опита на много учени. Нашето оръжие ще бъде търпението. Но за това ще поговорим подробно в къщи, когато се приберем. А сега да се заемем с най-неотложната ни работа.

Да се увеличим!

Иван Гермогенович прекрачи към сандъка. Надникна в единственото кръгло прозорче и каза, като весело потриваше ръце:

— Всичко е на мястото си. Влизайте, приятели, по един. Кутийката с увеличителния прах е в десния ъгъл. Действайте!

Карик, а след него и Валя се покатериха през прозорчето.

Професорът помогна на децата да се качат и сам понечи да се покатери след тях, но изведнъж върху стената на сандъчето кацна пеперуда с блестящи, с метален оттенък криле.

Това беше много мъничка пеперуда, само няколко пъти по-голяма от професора. Иван Гермогенович я погледна и замря.

— Маслинената екофора! — задъхан от вълнение, прошепна той.

Иван Гермогенович се притисна към дървената стена и се изпъна като ловец, който е видял наблизо рядък звяр.

Екофората, без да обръща внимание на професора, запълзя покрай него върху стената.

Сърцето на Иван Гермогенович заби, заподскача.

— Стой! — извика той, подскочи високо и хвана екофората за крилата.

Пеперудата се дръпна и те заедно се пльоснаха на земята.

Тя замаха свободното си крило, опря се с крака в гърдите на професора, но Иван Гермогенович не я пускаше.

Лежеше на земята под пеперудата, напъваше всичките си сили и се мъчеше да задържи своята скъпоценна находка. Той забрави всичко на света.

Това никак не бе чудно. Иван Гермогенович държеше в ръцете си маслинената екофора — много рядка, необикновена за тези краища пеперуда молец, най-дребният представител от люспокрилите.

Как се бе появила тя върху стената на дървеното сандъче — тази пеперуда, която живееше в топлите страни, за това сега професорът и не мислеше. Той помнеше само едно: в неговата богата колекция в, раздела пеперуди, в семейството на молците, там, където под стъклото стояха набучени с тънки топлийки, разперили криле, килимен молец, кожен молец космат, зърнен, вишнев и полски молец — в това семейство и досега нямаше маслинена екофора. Сега той ще попълни колекцията си с нея.

— Почакай де. Ух, каква си! — уговаряше непослушната пеперуда Иван Гермогенович, а тя го търкаляше по земята и с всички сили се мъчеше да се освободи.

— Хайде де… хайде де… стига толкова… Хайде престани!

* * *

Докато Иван Гермогенович се бореше с маслинената екофора, Карик и Валя стигнаха до десния ъгъл на сандъка, където се намираше кутийката с увеличителния прах.

Постепенно очите им привикнаха с тъмнината. Те разгледаха празната стая и голите стени. През кръглото прозорче върху пода косо падаше слънчев лъч. Златен прах се носеше в слънчевия лъч и той приличаше на жив път.

— Тук е много весело, нали, Карик? — каза Валя, като се оглеждаше.

Без да отговори, Карик тръгна към ъгъла, където стоеше огромна като сандък, покрита с дебел пергаментов лист, бяла кутийка.

— Ето я! — каза Карик.

Той се покатери върху кутийката, почука с босите си пети върху стените й и протегна ръка на Валя.

— Качвай се! Хайде!

Валя се покатери и седна до Карик. Той се понапъна и скъса пергаментната обвивка на кутията.

— Яж! И се увеличавай! — каза той, като се наведе над кутията.

— А няма ли да почакаме Иван Гермогенович? — попита Валя.

— Не, няма… И знаеш ли защо? Хайде да се уголемим преди него. Помисли си колко интересно ще бъде. Ние ще сме големи, а той — още е мъничък.

— Добре. Съгласна съм — каза Валя.

Пъхна бързо ръцете си под пергамента и извади оттам цяла шепа блестящ като бертолетова сол прах. Доближи шепата си до устата, но изведнъж отпусна ръка и се обърна към Карик.

— А колко трябва да изядем, за да се увеличим?

— Яж повече!

— Ами ако станем много големи… не е много приятно за едно момиче да стане високо като върлина.

— Нищо, яж — спокойно отговори Карик. — Ако порастеш много, ще пийнеш малко умаляваща течност, ще станеш колкото трябва и толкоз. Гледай как ям аз. Ето, така.

И Карик изсипа в устата си цяла шепа прах.

— Готово!

Валя глътна праха и каза, като се мръщеше:

— Умалителната течност беше по-вкусна…

— И на праха нищо му няма… малко е киселичък…

Карик скочи на земята и дръпна Валя за крака.

— Сега да бягаме бързо оттук.

— Защо? — попита Валя.

— Защото скоро тук ще ни стане тясно.

— Защо пък тясно?

— Защо, защо? — разсърди се Карик. — Защото ще почнем да се превръщаме в големи хора. Разб… Олеле! — извика Карик и си прехапа езика.

Главата му се удари в тавана.

Чу се силен трясък и сандъчето се разби.

Ярка дневна светлина заслепи Карик.

Той присви очи, потърка ги и отново ги отвори.

Пред него стоеше Валя.

Тя никак не беше се изменила. Затова пък всичко наоколо беше станало съвсем друго: зелените джунгли се бяха превърнали в най-обикновена трева. Върху тревата лежеше тънък прът с червено, избеляло от слънцето парцалче, комарите отново бяха станали комари.

— Колко е хубаво! — каза Валя. — Помисли си само, сега вече няма да се страхуваме от комарите… Сега ще плесна с ръце и комара няма да го има.

— Почакай — я прекъсна Карик угрижено, — а къде е кутийката с праха?

Те потърсиха с очи наоколо.

Върху тревата се търкаляха трески от дървеното сандъче. Сред тези трески беше и катурнатата кутийчица, а до нея — мъничък пергаментов лист. Вятърът разнасяше по тревата лек бял прашец.

— Това е увеличителният прах! — изплашено извика Карик и се хвърли да лови праха.

Но беше вече късно.

— Какво ще правим сега? — разтревожена попита Валя. — Значи сега Иван Гермогенович завинаги ще остане мъничък? А може би вече сме го стъпкали?

— Пък ти не се върти! — подвикна й Карик. — Току-виж, наистина си го стъпкала.

Валя замря на място, а Карик приклекна и започна да претърсва тревата с разперени пръсти като с гребен.

Но всичко беше напразно.

— Карик — каза Валя, — той е някъде тука и навярно ни чува. Нека сам да се покаже.

— Да, вярно — съгласи се Карик.

Той намери сред треските от сандъка мъничка гладка дъсчица, издуха от нея прашинките, сложи я на равно място и каза не високо, но ясно:

— Иван Гермогенович, чувате ли ни? Излезте върху тази площадка. Ето на тази — почука с пръст Карик върху дъсчицата. — Не се страхувайте. Ние няма да се помръднем от местата си.

Минаха няколко минути. Децата стояха приклекнали и навели глави, гледаха дъсчицата.

Изведнъж върху нея се появи някаква дребна мушица.

— Той е! — задиша Валя.

— Спри! — прошепна Карик. — Не пухти като локомотив. Ти ще го издухаш от дъсчицата.

Сдържайки дишането си, Карик се наведе още по-ниско над дъсчицата. Примижал с очи, той започна внимателно да разглежда дребничкото същество, което тичаше назад и напред по края на дъсчицата.

— Той е! Това е нашият Иван Гермогенович! — каза Карик, като прикриваше устата си с ръка.

— Гледай, гледай — зашепна Валя. — Виждаш ли, маха с ръце… И колко е мъничък… и ние ли с тебе сме били такива?

— Дори още по-мънички — отговори Карик. — Не разговаряй. Стой и мълчи!

Валя дори престана да диша. И в настъпилата тишина се чу тъничък, тъничък писък, по-слаб от свиренето на комара.

— Говори нещо — прошепна Карик и доближи то си до дъсчицата.

— Какво говори?

— Не мога да разбера!

В това време професорът скочи от дъсчицата върху земята и изчезна между тревата.

— Отиде някъде.

— Къде?

— Щом отиде, значи е трябвало. Стой тука и чакай.

След няколко минути професорът се появи отново, но този път не беше сам.

— Гледай, гледай — каза Валя, — някой го е нападнал.

Децата се наведоха над дъсчицата, но колкото и да се взираха, не можеха да разберат: Иван Гермогенович ли мъкне след себе си тъмната пеперуда или пеперудата се е вкопчила за професора и не го пуска да се качи върху дъсчицата.

Пеперудата се бъхтеше, размахваше криле и събаряше професора.

— Трябва да му помогнем — каза Валя, — иначе тази негодница ще изяде нашия Иван Гермогенович.

Професорът се боричкаше на края на дъсчицата и нещо пискаше.

— Чуваш ли, Карик?… Той вика: помогнете ми, помогнете!

Валя протегна ръка към пеперудата.

— Почакай! — спря я Карик. — Той пак говори нещо.

Но Валя вече беше хванала пеперудата и със замах я хвърли настрана, след това вдигна дъсчицата с професора до самите си очи.

— Той като че ли е недоволен от нещо! — каза Валя. — Навярно пеперудата здравата го е смачкала.

Професорът вдигаше ръце към небето, тичаше по дъсчицата и пищеше. Той хващаше главата си с ръце, тропаше с мъничките си крачета.

— Не се бойте — каза Валя, — тя няма вече да ви докосне. Аз я убих.

Но това не успокои професора. Той още по-силно размаха ръце и сякаш няколко пъти плюна. По всичко личеше, че Иван Гермогенович беше сърдит не на шега.

— Добре, добре — успокояваше го Валя, — сега ще я намеря и ще я смачкам. Ще я науча аз нея как се обиждат мъничките.

Като чу тези думи, Иван Гермогенович се хвана за главата, политна и изведнъж така заподскача, така запищя, че Карик веднага разбра: професорът иска да каже нещо много важно.

— Сега ще я смачкам! — извика Валя.

— Стига си викала! — с шепот каза Карик. — Ти ще го оглушиш. Той е съвсем мъничък. Дай го на мене.

Карик внимателно изтърси професора от дъсчицата върху дланта на ръката си и го приближи до ухото си.

— Екофора — чу той слабия глас на Иван Гермогенович. — Единствената екофора… такъв екземпляр, такъв екземпляр…

— Говори за някаква екофора — прошепна Карик.

— Навярно прахът така се казва — тихо отговори Валя. — Но прах вече няма…

Карик погледна дланта си и каза бавно и разчленено:

— Иван Гермогенович, какво да правим? Вятърът отнесе всичкия прах… ние не сме виновни…

И пак доближи дланта си до ухото.

— Нищо — едва чуто пропищя гласчето на Иван Гермогенович, — в моята лаборатория има още няколко грама от този прах… занесете ме в къщи… Само първо намерете екофората… тя е тук… в тревата…

— А какво е това екофора? — попита Карик.

— Екофората е — пропищя Иван Гермогенович — пеперуда от семейството на молците… Среща се само на юг. По нашите места такива пеперуди са голяма рядкост, а Валя ми я отне… Непременно да я намери.

— Хайде, Валя — каза Карик, — търси екофората. Сама захвърли тази рядкост, сама я намери!

Валя се наведе, потърси и вдигна за крилото мъничката полумъртва пеперуда.

— Тази ли е? — попита Карик, като показваше пеперудата на Иван Гермогенович.

— Тази е! Тази е! — зарадва се Иван Гермогенович. — Отнесете я в къщи, но само ви моля внимателно… внимавайте да не смачкате крилцата й.

— В каква посока трябва да тръгнем за в къщи? — попита Карик.

— Вървете право към езерото, без да се отклонявате, а оттам сами ще видите пътя за града. Пътят към града е само един.

Карик откъсна широк лист от жиловляк, сгъна го сръчно на фуния и внимателно пусна на дъното й великия учен Иван Гермогенович Енотов.

— Сега да тичаме към къщи — каза той на Валя. — Само внимавай да не загубиш ценната екофора.

— Чакай!… Как ще вървим през града голи.

— Голяма работа! — презрително подхвърли Карик.

— Не, не — каза Валя. — Така аз не тръгвам. Срамота е.

— Защо пък да е срамота? — учуди се Карик.

— Защото ни стърчат костите. Гледай колко съм слаба. Ще ми се смеят.

— Нищо, ще тичаме.

— Не и не — клатеше глава Валя. — Трябва да се облечем.

Валя вдигна от земята смачканата риза на професора и я наметна.

— Ама че плашило! Погледни се на какво приличаш.

Ризата на Иван Гермогенович стигаше на Валя до петите. Ръкавите й висяха до коленете. И все пак това беше дреха. Валя засука ръкавите и подхвана ризата като шлейф.

— Ами ти? — попита тя Карик, без да обръща внимание на смеха му. — Облечи и ти нещо от дрехите на Иван Гермогенович.

Карик трябваше да се пъхне в панталоните на професора. Те му стигаха чак до гърлото.

— Съвсем е прилично — одобри Валя. Потънал в панталоните, Карик направи няколко крачки, спъна се и падна. Добре че навреме успя да вдигне ръката си, в която държеше професора, инак сигурно щеше да загуби или да смачка Иван Гермогенович.

— Навий крачолите! — посъветва го Валя и му помогна да стане и да ги навие.

Карик така и направи.

Най-после те бяха вече готови.

Карик хвана сестра си за ръка и двамата, като че ли се бяха наговорили, запяха дружно:

Ходом марш — зове тръбата

детския орляк.

По-високо дръж главата,

смело удряй крак!

Зад езерото като стрела се беше проточил асфалтовият път. Той водеше право в града.

Осемнадесета глава

Неочаквано нападение. Биологията им помогна. Отново в къщи. Вълненията и радостите на професор Енотов. Глупавите слухове за слоновете и мухите

Беше вече късно, когато Карик и Валя влязоха в тъмните улици на града.

В прозорците на домовете светеха жълти светлинки.

Улиците бяха пусти.

Някъде далеч викаха деца. Навярно те играеха на разбойници и казаци.

Над тъмната зеленина на парка „Коминтерн“ се издигаше синьо зарево, отблясък от електрическата светлина. Гърмеше музика, скърцаха люлки, хората в парка шумяха и се смееха, весело звънтяха звънчета и призивно тръбеше тръба.

— В парка има веселба — като се ослуша, каза Карик, — значи днеска е неделя.

— А ние кога се изгубихме? — попита Валя.

— Много отдавна.

— Две седмици ни нямаше — въздъхна Валя. — А ми се струва, че ни е нямало няколко години.

Паркът беше недалеч от тяхната къща. — Хайде да тичаме! — предложи Валя.

— Хайде!

Но щом започнаха да тичат, от вратата на една голяма къща изскочи рошаво кривоного кученце със скъсано ухо.

Като се задавяше от лай, то се нахвърли върху Карик и Валя, готово да ги захапе.

Карик хвърли камък. Кученцето изквича, подгъна опашка и се мушна под вратата.

— Ей! — извика някой зад вратата. — Кой смее да бие нашия Тузик?

Вратата скръцна. На улицата изтича цяла банда момчета.

Валя и Карик се спряха.

Като държеше с една ръка смъкващите се панталони, а другата беше вдигнал високо над главата си, защото в нея стискаше листото, в което пък беше завил професора, Карик каза:

— А вашият Тузик да не се нахвърля върху хората.

Децата се приближиха и плътно ги обкръжиха. Едно момче с жилетка пъхна ръцете до лакти в джобовете, плю смело и огледа Валя и Карик от главата до петите.

— Какви са пък тези? — насмешливо попита то. — Откъде се взеха на нашата улица?

— Ние сме пътешественици! — страхливо каза Валя.

Момчетата се засмяха.

— Тя пътешества с майка си до пазара! — извика един.

— Какво приказваш? Това е дъщерята на оня тюлен, който беше отнесен заедно със зимовниците върху един леден блок.

— Нищо подобно. Тя пътешества пеш под масата.

Карик се намуси.

— Хей, вие — каза той и пристъпи напред, — пуснете ни или…

— Или?

— Лошо ви се пише!

Момчетата започнаха да дърпат Валя за дългата риза, а Карик за широките панталони на професора.

— Оставете ни, моля ви — заскимтя Валя. — Ние трябва бързо да се приберем в къщи. Ние отдавна не сме били в къщи.

— Откъде идвате? — попита момчето с жилетката.

— А вас какво ви интересува? — отговори Карик.

— Интересува ни. От градината ни се изгубиха две плашила: едното с риза, другото с панталони.

Момчетата се засмяха.

— Ей, момчета — извика едно от тях. — Хайде да ги замъкнем в градината, да плашат там враните.

— Хайде опитайте само! — храбро каза Карик. Той вдигна високо ръката, в която беше професорът, изблещи очи и каза със страшен глас:

— Микрога-а-а-стер немо-о-ору-ум! Момчетата се спогледаха.

— Триунгу-ули-и-ина-а! — изкряка Валя.

— Кар-р-рабус! — заскърца зъби Карик.

— Тия са луди! — изплашено извика някакво момче и децата веднага се разбягаха.

В тъмнината се замяркаха белите петна на ризите им, отляво и отдясно захлопаха врати.

Улицата мигновено опустя.

— Виждаш ли — каза Карик, като дишаше тежко, — все пак биологията ни потрябва… А сега бързо да бягаме, че да не ни срещнат други… Изглежда наистина приличаме на плашила…

Карик и Валя така се затичаха, че в ушите им засвири вятър. Къщи, улици, кьошета, градини — всичко това се мяркаше край тях като на кино.

Но ето и познатата зелена врата.

Децата се втурнаха в двора.

— Да не си загубил Иван Гермогенович? — запъхтяна попита Валя.

Карик внимателно повдигна края на листа.

— Тука е. Седи си.

Дворът беше празен.

Децата подигнаха глави и дълго гледаха към осветените прозорци на втория етаж. През пердетата се виждаше как някой — или майка им, или баба им — ходеше между масата и бюфета.

— Слагат за вечеря — прошепна Валя.

— Няма да закъснеем за вечерята! — каза Карик. — Да вървим!

— Олеле, Карик, страх ме е… Мама ще ни се кара!…

— Ами! Да не би мама да е по-страшна от осата евмена?

Децата хукнаха и като се блъскаха и изпреварваха едно друго, се изкачиха по стълбата и спряха пред вратата на тридесет и девета квартира.

Карик бързо натисна бялото копче. Зад вратата задрънча звънецът.

След половин минутна тишина, която се стори на децата цяла вечност, се чуха бързи стъпки. Задрънча верижката на вратата и тя се разтвори широко.

На прага стоеше майка им.

— Вие ли сте? — извика тя и заплака. — Врабченцата ми! Елате, елате да ви прегърна!

Тя започна да прегръща децата и да ги притиска към себе си.

— Мамо, чакай! Спри! — викаше Валя и се мъчеше да се отскубне. — Ти ще смачкаш Иван Гермогенович.

— Валя, какво ти е? — каза майка й и заплака още по-силно.

— Чакай, мамо, не плачи! — сериозно каза Карик. — По-добре ни дай една чиста ракиена чашка.

— Ракиена чашка ли?

— Ами да — кимна Карик. — Ще поставим в чашката Иван Гермогенович, защото се страхувам да не го загубим.

Майка им плесна с ръце.

— И двамата! И двамата са се побъркали! Какво е това?

Като се спъваше в столовете и ги събаряше, майка им изтича до телефона, сне слушалката и извика с плачлив глас:

— Бърза помощ! Веднага! По-бързо! Какво? Чий адрес? Нашият ли?

— Чакай, мамо — каза Карик, като взе от ръцете на майка си телефонната слушалка, — на него му трябва само чашка, а ти викаш цяла кола „бърза помощ“… За какво му е? Той ще се загуби там в колата и ще се лута в нея цяла година. По-добре дай чашка.

Майката уплашено отстъпи. Тя си спомни, че най-добре е да се съгласяваш с лудите и да не ги дразниш. Затова, без да каже повече нито дума, тя взе от бюфета чашка и обливайки се цялата в сълзи, я подаде на Карик.

Тя чакаше със затаен дъх какво ще направи той. А Карик разгъна смачкания лист на жиловляка, сложи чашката да легне и каза:

— Влезте в кристалния дворец, Иван Гермогенович.

И изведнъж майката видя как по зеления лист бързо заситни някаква буболечица и смело изтича в чашката.

Карик внимателно изправи чашката и я постави върху масата.

— Удобно ли ви е така? — попита той и доближи ухото си до чашката.

В чашката нещо изписка.

— Добре! — каза Карик. — Ще покрия двореца ви с чиста носна кърпа, а вместо дюшек ще ви дам парченце памук. Починете си.

— Сега вече разбирам — се усмихна през сълзи майка му, — това е някаква нова игра. Но каква е тази буболечка, която пъхнахте в чашката?

— Буболечка ли? — се обиди Карик. — И таз хубава!… Как може да се нарича така един учен човек?

— Разбирам — засмя се майка им. — Вие я наричате учен.

— Ние не, а цялата световна наука… и не тя, а той.

— Хайде покажете ми го. Дайте да видя какво сте намерили!

Майка им се наведе над чашката. Тя очакваше да види някакво дресирано насекомо.

— Чо… чо… човече! — извика тя с променен глас.

— Това съвсем не е човече — каза Карик. — А нашият професор Иван Гермогенович. Той изобрети течност, която го превърна в мъничък. Ние също бяхме такива, дори още по-малки. След това ние ядохме от увеличителния прах и станахме големи. А за Иван Гермогенович не стигна прах. Но от него има в кабинета му. Ние сега ще го отнесем там и ще го увеличим.

Майката учудена слушаше децата и накрая разбра, че те не са полудели.

— Но, деца — каза тя, — нали квартирата на Иван Гермогенович е запечатана от милицията. Ще трябва да почакаме до сутринта. Кажете това на Иван Гермогенович.

Карик членоразделно и тихо повтори всичко на професора.

— Нищо, Карик — весело изписка Иван Гермогенович, — тук се чувствувам великолепно… Ще почакаме до сутринта.

Карик вдигна глава и каза на майка си:

— Ще почакаме до сутринта.

В чашката отново се чу писукане. Карик послуша и каза:

— Седни, мамо, Иван Гермогенович иска да ти разкажем всичко.

Майката послушно седна.

Карик се изкашля и без да бърза, започна да разказва за необикновените приключения на тримата смели пътешественици върху земята и под земята, над водата и под водата, между небето и земята, във въздуха, в горите, в планините, в пещерите и клисурите.

И отново и тримата преживяваха своите подвизи: те отново храбро се сражаваха, плаваха на кораби, летяха по въздуха, спускаха се в дълбоки тъмни дупки.

Майката слушаше Карик и клатеше глава, понякога изхълцваше, понякога се смееше, но най-често прехласнато слушаше и с широко отворени от страх очи не смееше нито да диша, нито да мръдне.

— Горкичките! — каза тя, като изтриваше сълзите си с кърпичка. — Колко много сте преживели! Баба ви има да се вайка, когато се върне и чуе вашите приключения.

— Знаеш ли, мамо — каза Карик, — мисля, че на баба не трябва да разказваме за нашите приключения.

Майката помисли малко и се усмихна.

— Ти си прав — каза тя. — Баба ви е стара. За нея е вредно да слуша такива разкази. Аз ще й кажа, че сте били у чичо си Пьотр Андреевич… А сега с какво да ви нагостя? Какво ще ядете?

— Ох, мамо! — каза Валя. — Сега ние вече всичко ядем.

Майката се разшета. В столовата затракаха съдове. В кухнята печката зашумя.

Докато децата се миеха и обличаха, майката нареди масата — върху нея се появи цвърчащ тиган с пържена шунка и яйца, студено пиле, салата, сирене и цели камари пухкав мек хляб. Майката постоя пред бюфета, сякаш обмисляше нещо, след това отвори стъклената врата и извади оттам черна бутилка с бял етикет и златен надпис „Портвайн“.

— Хайде, от мен да мине — каза тя, — случаят си заслужава да пийнете малко вино с гореща вода.

Когато всичко беше готово, те седнаха на масата.

— Моля, заповядайте на масата, Иван Гермогенович — каза Карик и тържествено постави чашката с професора между своята чиния и Валината.

После отчупи парченце сирене и го постави в чашката.

— Заповядайте, Иван Гермогенович, хапнете си! — каза той.

В чашата се чу писък.

— Иска хляб — каза Валя и пусна на дъното трошичка хляб.

— Ами вино? — попита майката. — Как да почерпим Иван Гермогенович с вино?

— Аз знам! — скочи Карик от масата. — Ще му налеем виното в капсула.

Той изтича до стаята си и донесе капсула от патрон, майката капна в нея „Портвайн“ и Карик внимателно постави капсулата с виното на дъното на чашата.

Скоро всички се развеселиха.

— За ваше здраве, Иван Гермогенович! — викна Карик и вдигна чашата си с гореща вода, боядисана с „Портвайн“.

— За нашето пътешествие! — викна Валя.

Всички се чукаха, пиеха и ядяха. Професорът също не си губеше времето напразно. Той ядеше сирене и си пийваше „Портвайн“.

Скоро всички заспаха.

В своите чисти креватчета спокойно дишаха Карик и Валя.

Свит върху парченцето памук, спеше в ракиената чашка професорът.

За пръв път през тези последни дни техният сън беше спокоен и мирен. Вече нищо не ги заплашваше.

* * *

На другия ден, сякаш нищо не се беше случвало, Иван Гермогенович седеше зад писмената маса в кабинета си.

Десет кореспонденти фотографираха и записваха в тефтерчетата си неговите чудни приключения. Скоро в едно списание беше напечатана великолепна статия с голям портрет на Иван Гермогенович Енотов.

После някой пусна слух, че професорът Енотов се е научил да превръща слона в муха, а след това объркаха всичко и започнаха да говорят, „че той прави от мухата слон“.

Може би има такъв професор, който прави от мухата слон, но за него аз нищо не знам и затова нищо не мога да кажа, не обичам да пиша за неща, които не съм видял със собствените си очи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.